Постанова

Іменем України

21 травня 2021 року

м. Київ

справа № 522/18109/16-ц

провадження № 61-16700 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Гуртожиток творчих працівників»,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги,- ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада

2017 року у складі судді Ільченко Н. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду

з позовом до Одеської обласної державної адміністрації, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Гуртожиток творчих працівників» (далі - ТОВ «Гуртожиток творчих працівників»), про вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що на підставі ордеру № 4

ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» у вересні 2007 року їм було надано

у користування кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою:

АДРЕСА_1 . За вказаною адресою вони зареєстровані, постійно користувалися кімнатою, за власні кошти робили у ній ремонт

і здійснювали оплату за надане їм житло.

Протягом деякого часу кімнатою користувалася лише ОСОБА_2 ,

яка іноді їздила до родичів у місто Донецьк. Після однієї з таких поїздок вона виявила, що у вищевказаній кімнаті гуртожитку проживає інша особа.

Вважали, що їхнє право на житло було порушено, оскільки вони мають право проживати у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку.

З урахуванням наваденого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд вселити їх у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку ТОВ «Гуртожиток творчих працівників» у місті Одесі по вулиці Тираспольській, 27/29.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2017 року замінено відповідача -Одеську обласну державну адміністрацію,

на належного відповідача - Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (після зміни назви - Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації).

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада

2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі вселилися

у спірну кімнату гуртожитку на підставі ордера, який у встановленому законом порядку недійсним не визнано та/або не скасовано, зареєстрували за вказаною адресою своє постійне місце проживання, регулярно здійснювали оплату за надане їм житло.

При цьому факт того, що ОСОБА_1 відбував покарання у виправній колонії не може бути підставою для виселення позивачів, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року

у складі колегії суддів: Калараша А. А., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М., апеляційну скаргу Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи

та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Суд апеляційної інстанції вказав, що позивачі набули право користування кімнатою в гуртожитку на законних підставах. При цьому ордер, виданий ОСОБА_1 у 2007 році, є чинним. Матеріали справи не містять доказів про втрату позивачами права користування житловою площею.

У червні 2018 року ОСОБА_3 , яка не брала участі у розгляді справи, оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачі вселилися у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1

на законних підставах, відповідно до ордеру № 4 ТОВ «Гуртожиток робітників культури», який є єдиною підставою для вселення у спірну житлову площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК Української РСР).

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_3 04 квітня 1988 року була зареєстрована у вказаному гуртожитку, однак матеріали справи

не містять доказів того, що вона була вселена саме у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку, як і доказів незаконності вселення позивачів у спірну кімнату.

Крім того, апеляційним судом враховано постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 522/3849/18, якою скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2018 року

та відмовлено у задоволенні позову Департаменту культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ТОВ «Гуртожиток творчих працівників», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

про визнання ордеру, виданого на ім`я ОСОБА_1 , недійсним, скасування ордеру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду,

з урахуванням її уточненої редакції, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. Також посилається на те, що суди

не врахували висновки щодо застосування інших норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанових Верховного Суду, та належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: запропоновано надати до суду касаційної інстанції уточнену касаційну скаргу, в якій вказати підставу (підстави) касаційного оскарження та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи. Заявника попереджено про наслідки невиконання ухвали.

У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу

№ 522/18109/16-ц із Приморського районного суду м. Одеси. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що вона на підставі листа Управління культури Одеського облвиконкому від 14 березня

1988 року № 123 проживає разом із своїм сином у кімнаті № НОМЕР_1 спірного гуртожитку. Іншого місця проживання вони не мають.

Зазначає, що ОСОБА_1 був заселений у спірну кімнату на підставі незаконно виданого ордеру, оскільки він не був працівником закладів культури, а видача відповідного ордеру не погоджувалася з органом,

в управлінні якого знаходився гуртожиток. Вважає, що форма та зміст такого ордеру не відповідає вимогам закону, а тому він є недійсним.

При цьому на ім`я матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ордер взагалі

не видавався.

Посилаючись на статтю 8 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) та відповідну судову практику Верховного Суду, вказує, що спірна кімната є її законним житлом. Вселення інших осіб у кімнату № НОМЕР_1 фактично унеможливлює для неї та сина користуватися житлом, що є порушенням їхніх конституційних прав

(стаття 47 Конституції України). Зазначає про відсутність правових підстав для їхнього з сином виселення зі спірної кімнати гуртожитку.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного

Суду надійшли заяви ідентичного змісту (по суті відзиви на касаційну скаргу) від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проте вони не надіслані іншим учасникам справи, а тому до розгляду не приймаються та не розглядаються (частина четверта статті 395 ЦПК України).

Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції, не подали.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства,

що регулює спірні відносини.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права

та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення

або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто

не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону

за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства

і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людинивтручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном

у розумінні Конвенції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав

і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності

з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК Української РСР).

Згідно з частинами першою, другою статті 128 ЖК Української РСРпорядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Статтею 129 ЖК Української РСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселилися

у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1

у 2007 році на підставі ордеру № 4 ТОВ «Гуртожиток робітників культури», зареєстровавши місце проживання у гуртожитку, де вони зареєстровані

по теперішній час.

ОСОБА_3 вселилася до вказаного гуртожитку на підставі листа Управління культури Одеського облвиконкому від 14 березня 1988 року

№ 123, зареєстрована за адресою гуртожитку 04 квітня 1988 року.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 була вселена саме у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку ТОВ «Гуртожиток робітників культури»

по вулиці Тираспольській, 27/29 у місті Одесі, остання вказаний факт

не довела, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України

є її процесуальним обов`язком.

При цьому Верховний Суд звертає увагу заявника, що у даній справі

не вирішувалося питання про виселення ОСОБА_3 та її сина, а тому доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними. Крім того, претензії щодо місця проживання у гуртожитку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 має право заявляти Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, який їй ордер на вселення

не видавав, а поселяти у кімнату, яка зайнята, ніхто не має права.

Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги щодо вселення позивачів у спірну кімнату на підставі незаконно виданого ордеру, оскількивиданий ордер на вселення у гуртожиток ОСОБА_1 станом на час розгляду справи судами попередніх інстанцій та її касаційного перегляду

у встановленому законом порядку не визнаний недійсним.

Крім того, постановою Одеського апеляційного суду від 19 вересня

2019 року у справі № 522/3849/18 скасовано рішення суду першої інстанції

у цій справі та відмовлено у задоволенні позову Департаменту культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до ТОВ «Гуртожиток творчих працівників», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

про визнання ордеру, виданого на ім`я ОСОБА_1 , недійсним, скасування ордеру.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства,

і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на постанови Верховного Суду: від 05 липня 2018 року у справі № 489/7095/15-ц, провадження

№ 61-11076св18; від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, провадження № 61-1634св19, так як у наведених справах та у справі,

яка переглядається, різні фактичні обставини.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення

та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити

без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць