Єдиний унікальний номер 235/6915/20
Номер провадження 22-ц/804/1027/21
Номер провадження 22-ц/804/1027/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Секіріна О.В. на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 січня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Величко О.В., у м. Покровськ Донецької області, повний текст складено 25 січня 2021 року) у цивільній справі №235/6915/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим , що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В квартирі значаться зареєстровані дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідачка по справі.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25.09.2017 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Однак ОСОБА_2 відмовляється добровільно звільнити житло, продовжує ним користуватись, не сплачує комунальні послуги. Відповідачка вселилась в квартиру як член сім`ї позивача, набула право користування чужим майном, що є сервітутом, а припинення сімейних відносин є припиненням сервітуту на підставі ст. 406 ЦК України.

Просив усунути перешкоди в користуванні та в розпорядженні належною йому квартирою АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити її із зазначеної квартири.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вважає,що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог,роблячи висновок про те,що спірна квартира є сумісною власністю подружжя,фактично вирішуючи питання про розподіл майна подружжя,в той час як такі вимоги не заявлялися.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та його представник - адвокат Секірін О.В.. ОСОБА_2 та представник Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток-повідомлень ( а. с. 121-123).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них ненадійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя,а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача послався на статтю 406 ЦК України,однак сервітут визначає обсяг прав щодо користування чужим майном, а не майном,яке належить на праві власності колишньому подружжю.

Такий висновок суперечить встановленим обставинам справи та виходить за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Таким чином висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником кооперативної квартири, який не є її користувачем, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником квартири.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц .

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Красноармійської міської ради від 12.01.1987 року створено житлово-будівельний кооператив «Мрія»,в якому ОСОБА_1 одержав трикімнатну квартиру №57 . Згідно довідки ЖБК пайовий внесок він сплатив повністю в 1993 році.

Згідно свідоцтва про право власності від 17.09.2004 року ОСОБА_1 є власником кооперативної квартири , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.1992 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 25.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

В спірній квартирі зареєстровані дві особи: ОСОБА_3 , зареєстрована з 21.04.1994 року та ОСОБА_2 , зареєстрована з 02.03.1993 року та фактично проживає,що не оспорюється позивачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірна квартира на підставі свідоцтва про право власності належить йому на праві власності,так як він вніс пайові внески з особистих заощаджень, відповідачка вселилася у спірну квартиру як член його сім`ї,а тому фактично набула право користування чужим майном,яке по своїй суті є сервітутом. На момент звернення з позовом відповідач не є членом сім`ї позивача, не оплачує комунальні послуги, а тому не має законних підстав проживання в спірній квартирі.

Заперечуючи проти позову,відповідачка послалася на те, що не має іншого житла для проживання, проживає в спірній квартирі тривалий час і не псує жиле приміщення і не руйнує його, відповідач зареєстрований та проживає в будинку за місцем проживання його батьків . При цьому нею не оспорюється право особистої власності позивача на спірну кооперативну квартиру.

Таким чином, спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 кооперативна квартира належить на праві приватої власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселилася до цього житла як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин .

Відповідач не оспорює те,що спірна квартира належить ОСОБА_1 на праві власності.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є спільною власністю позивача та відповідачки не відповідає встановленим обставинам.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом установлено, що відповідачка проживає у спірній квартирі тривалий час, ще з березня 1993 року. Посилається на те, що іншого житла не має. І це нічим не спростовується. Позивач має будинок,в якому фактично проживає. Підставою виселення відповідачки позивач зазначає лише те,що вона не є членом його сім`ї та не сплачує комунальні послуги за житло.

З урахуванням вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування спірним житлом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, апеляційний суд ввважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, ОСОБА_1 має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , спірна квартира має три житлові кімнати, окрім спірного житла ОСОБА_2 іншого житла не має. Інших підстав для потреби у спірній квартирі,крім того,що відповідач не є членом його сім`ї та не сплачує комунальні послуги, позивач не зазначає.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що інтереси позивача, як власника житла не перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка за її доводами не забезпечена іншим житловим приміщенням, що не спростовано. Позивач же на час звернення з позовом в зазначенній квартирі не проживає і не посилається на те,що йому якимось чином відповідач чинить перешкоди в користуванні чи розпорядженні житлом.

За встановлених обставин підстави для усунення перешкод в користуванні та в розпорядженні належною ОСОБА_1 квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення її із зазначеної квартири на теперішній час відсутні.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права,то рішення суду пешої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Секіріна О.В. задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду від 25 січня 2021 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.

Судді: