Постанова

Іменем України

18 травня 2021 року

м. Київ

справа № 175/3861/19

провадження № 61-9850св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: заступник директора департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименко Роман Васильович, начальник управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницький Андрій Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року в складі судді Бойка О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною вище скаргою, в обґрунтування якої вказав, що 08 лютого 2014 року на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 04 грудня 2013 року, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Попіва Р. І. (далі - ДВС, державний виконавець) відкрито виконавче провадження № 41936000 (далі - виконавче провадження) із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року по справі № 175/2504/13-ц та встановлено боржнику ОСОБА_2 строк для самостійного виконання судового рішення.

У встановлений державним виконавцем строк боржник ОСОБА_2 вказану ухвалу суду не виконав.

Незважаючи на невиконання боржником ОСОБА_2 судового рішення, вказане виконавче провадження неодноразово закінчувалось та відновлювалось на підставі судових рішень за скаргами ОСОБА_1

12 квітня 2018 року державний виконавець Мазур Г. І. прийняв постанову про відновлення виконавчого провадження, при цьому не наклав на боржника ОСОБА_2 штраф за невиконання рішення суду та не стягнув з боржника виконавчий збір.

Із урахуванням вищезазначених обставин, 25 квітня 2018 року він звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В. зі скаргою на систематичну умисну бездіяльність головного державного виконавця Мазура Г. І. у виконавчому провадженні, а також направив скаргу до Міністерства юстиції України електронною поштою, проте не отримав відповіді.

Після чого він звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність начальника ВДВС Клименка Р. В. щодо не розгляду його скарги від 25 квітня 2018 року та не повідомлення його про результати її розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року по справі №175/2007/2018, що набрала законної сили, його скаргу задоволено в повному обсязі.

13 вересня 2019 року на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року начальник ВДВС Клименко Р. В. прийняв постанову, якою фактично відмовив у повному обсязі в задоволенні вимог його скарги від 25 квітня 2018 року.

Указаною постановою ОСОБА_4 визнав законним рішення головного державного виконавця Мазура Г. І. у виконавчому провадженні щодо не встановлення боржнику ОСОБА_2 строку, до якого боржник був зобов`язаний виконати судове рішення.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В. щодо неналежного розгляду вимог скарги ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року, а саме:

- накласти на боржника ОСОБА_2 штраф за невиконання судового рішення у строк, установлений державним виконавцем, стягнути з боржника ОСОБА_2 виконавчий збір;

- визнати неправомірною та скасувати постанову заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В. №41936000/13 від 13 вересня 2019 року, як таку, що суперечить положенням статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII);

- зобов`язати заступника директора Департаменту -начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В., або іншу особу, яка буде виконувати його обов`язки, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність заступника директора департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р. В. щодо неналежного розгляду вимог скарги ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року, а саме: накласти на боржника ОСОБА_2 штраф за невиконання судового рішення у строк, установлений державним виконавцем, стягнути з боржника ОСОБА_2 виконавчий збір. Визнано неправомірною та скасовано постанову заступника директора департаменту -начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р. В. від 13 вересня 2019 року № 41936000/13, як таку, що суперечить положенням статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VIII).

Зобов`язано заступника директора департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 , або іншу особу, яка буде виконувати обов`язки заступника директора департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року «На систематичну умисну бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г. І. у виконавчому провадженні № 41936000».

Судові рішення мотивовані тим, що неправомірна бездіяльність начальника ВДВС Клименка Р. В. при розгляді скарги від 25 квітня 2018 року полягає у тому, що він не розглянув та не повідомив скаржника про результати розгляду вимог скарги в частині накладення на боржника ОСОБА_2 штрафу за невиконання судового рішення у строк, установлений державним виконавцем, та стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору. Крім цього, постанова начальника ВДВС Клименка Р. В. від 13 вересня 2019 року є неправомірною тому, що прямо суперечить вимогам статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки оскаржувана постанова від 13 вересня 2019 прийнята у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення, що ухвалене за правилами цивільного судочинства, тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 03 липня 2020 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав касаційну скаргу на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні скарги відмовити.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає грубе порушення судами норм процесуального права, зокрема застосування норми права без врахування висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 16 січня 2019 року (справа № 914/3015/15), щодо розгляду справи в порядку адміністративного судочинства. При цьому, судами не взято до уваги висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа № 921/16/14-г/15) щодо оскарження за правилами адміністративного судочинства рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо стягнення виконавчого збору. Крім того, справу розглянуто судом першої інстанції, без належного повідомлення заявника про дату, час і місце судового засідання.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 липня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року (справа № 4с-175/2504/13) задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області П'ятницького А. В.

Визнано неправомірною бездіяльність начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. щодо не розгляду та не повідомлення ОСОБА_1 про результати розгляду скарги ОСОБА_1 від 06 квітня 2013 року в частині ненадання начальником Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Неклесою М. М. відповіді на заяву від 09 лютого 2013 року.

Зобов`язано начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. розглянути скаргу ОСОБА_1 від 06 квітня 2013 року в частині ненадання начальником Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Неклесою М. М. відповіді на заяву від 09 лютого 2013 року та письмово повідомити ОСОБА_1 про результати розгляду скарги в цій частині.

На підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 04 грудня 2013 року, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Попіва Р. І. від 08 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року по справі № 175/2504/13-ц та встановлено боржнику ОСОБА_2 строк для самостійного виконання судового рішення.

У встановлений державним виконавцем строк боржник ОСОБА_2 вказану ухвалу суду не виконав.

Постановою старшого державного виконавця Попіва Р. І. від 31 березня 2014 року зазначене виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року по справі № 175/1731/14, що набрала законної сили, скасовано вказану постанову від 31 березня 2014 року про закінчення виконавчого провадження та зобов`язано старшого державного виконавця Попіва Р. І. відновити виконавче провадження.

12 листопада 2014 року постановою старшого державного виконавця Попіва Р. І. виконавче провадження було відновлено, однак, постановою від 23 грудня 2014 року державний виконавець закінчив виконавче провадження.

Постановою директора департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д. В. «Про результати перевірки виконавчого провадження» № 3 від 26 травня 2017 року скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Попіва Р. І. від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження.

26 червня 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Мазур Г. І. прийняв постанову про відновлення виконавчого провадження, а 14 вересня 2017 року прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року по справі № 175/3238/2017-ц, що набрала законної сили, задоволено в повному обсязі скаргу ОСОБА_1 на неправомірні рішення та бездіяльність головного державного виконавця Мазура Г. І. у виконавчому провадженні

12 квітня 2018 року державний виконавець Мазур Г. І. прийняв постанову про відновлення виконавчого провадження, при цьому не наклав на боржника ОСОБА_2 штраф за невиконання рішення суду та не стягнув з боржника виконавчий збір.

25 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Клименка Р. В. зі скаргою на систематичну умисну бездіяльність головного державного виконавця Мазура Г. І. у виконавчому провадженні, а також направив скаргу до Міністерства юстиції України електронною поштою, проте не отримав відповіді.

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність начальника ВДВС Клименка Р. В. щодо не розгляду його скарги від 25 квітня 2018 року та не повідомлення його про результати її розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року по справі №175/2007/2018, що набрала законної сили, його скаргу задоволено в повному обсязі.

13 вересня 2019 року на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року начальник ВДВС Клименко Р. В. прийняв постанову № 41936000/13 про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № 41936000.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

За змістом статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця наділений повноваженнями усунути допущенні державним виконавцем недоліки.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно частини першої статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.

Аналіз зазначених норм права дає підстави дійти до висновку про можливість звернення до суду в порядку цивільного судочинства, передбаченому статтею 447 ЦПК України, із скаргою на рішення, дії або бездіяльність, начальника відділу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України.

Тобто, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, то в цьому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів.

Такі справи мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому постановлені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах: від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 553/1642/15-ц (провадження № 14-207цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 461/5045/16-а (провадження № 11-675апп18).

Оскільки оскаржувана постанова заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Клименка Р. В. № 41936000/13 від 13 вересня 2019 року прийнята у виконавчому провадженні № 41936000, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення - ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 по справі № 4с-175/2504/2013-ц, постановленої за правилами цивільного судочинства, за таких обставин колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правомірно розглянули справу № 175/3861/2019-ц у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи зазначене, висновки судів попередніх інстанцій про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм процесуального права та необхідність розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства - безпідставними.

При цьому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на порушення судами норм процесуального права, зокрема застосування норми права без врахування висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 16 січня 2019 року (справа № 914/3015/15), а також висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа № 921/16/14-г/15), як безпідставні, оскільки у вказаних справах правовідносини не є подібними. Так, предметом дослідження судів була зокрема юрисдикційність справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій.

Проте, у справі, що переглядається, предметом розгляду є скарга на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби щодо розгляду скарги стягувача у виконавчому провадженні, відкритому на виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі.

Установивши, що заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Клименко Р. В. не розглянув скаргу ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року та не повідомив скаржника про результати розгляду вимог скарги в частині накладення на боржника ОСОБА_2 штрафу за невиконання судового рішення в строк, установлений державним виконавцем, та стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо неправомірної бездіяльності посадової особи виконавчої служби, а також обґрунтовано визнали неправомірною постанову про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Щодо повідомлення

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право має бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України, зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано у главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими урегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в цивільному судочинстві.

Враховуючи зазначене, доводи заявника щодо порушення права на судовий захист у зв`язку із неналежним повідомленням виконавчої служби судом першої інстанції про розгляд справи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскількиДепартамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України мав процесуальну можливість, яка і була ним реалізована, захистити свої права на стадії апеляційного та касаційного перегляду справи.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара