Ухвала

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 754/14351/18

провадження № 61-8308ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва ОСОБА_4, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Деснянська РМДА) щодо призначення на посаду (укладання контракту) директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва (далі - КНП «Консультативно-діагностичний центр») ОСОБА_4; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо нерозірвання контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4; зобов`язати Деснянську РМДА розірвати контракт з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо призначення директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської РМДА щодо призначення ОСОБА_4 директором КНП «Консультативно-діагностичний центр»; скасувати, анулювати, визнати недійсним подання про продовження контракту з ОСОБА_4 на посаді директора КНП «Консультативно-діагностичний центр»; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо видання розпорядження, яким продовжено контракт з ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської РМДА щодо продовження контракту з ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо продовження контракту з ОСОБА_4 у 2018 році; визнати неправомірними дії відповідача щодо продовження контракту з ОСОБА_4 у 2015 році; визнати недійсним, скасувати, анулювати контракт 2015 року, укладений між відповідачем та ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії відповідача щодо видання розпорядження на підставі якого продовжено контракт між відповідачем та ОСОБА_4 у 2018 році; визнати недійсним, скасувати, анулювати контракт 2018 року, укладений між відповідачем та ОСОБА_4 ; визнати недійсним, скасувати, анулювати розпорядження на підставі якого продовжено контракт між відповідачем та ОСОБА_4 у 2018 році; зобов`язати відповідача розірвати чинний контракт з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії відповідача щодо невжиття заходів щодо неприпинення надання без ліцензії медичних стоматологічних послуг; зобов`язати відповідача відкликати відповідь ОСОБА_5 депутату; стягнути з Деснянської РМДА 1 072 224 грн на відшкодування моральної шкоди; зобов`язати відповідача вжити заходів щодо сприяння працевлаштуванню матері неповнолітнього ОСОБА_2 в частині негайного поновлення на посаді стоматолога-терапевта; визнати неправомірною бездіяльність щодо не розгляду по суті відповідачем заяв матері та діда неповнолітнього ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача розглянути по суті заяви за 2016-2018 роки матері неповнолітнього ОСОБА_2 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона як мати-одиночка двох дітей та єдина дочка людини з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_3 була незаконно звільнена з роботи в КНП «Консультативно-діагностичний центр». Звільнення відбулося у зв`язку з помстою за викриття злочинної діяльності директора вказаного підприємства ОСОБА_4 . Вона неодноразово зверталася до Деснянської РМДА із заявами, скаргами, повідомленнями, які містили вимоги про дострокове розірвання контракту та звільнення ОСОБА_4 з посади директора КНП «Консультативно-діагностичний центр». Однак Деснянська РМДА не відреагувала на її звернення, а ОСОБА_4 залишається на своїй посаді.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання неправомірними дій і бездіяльності та скасування рішень відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності порушення прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітнього сина позивача - ОСОБА_2 діями та рішеннями Деснянської РМДА щодо укладення та продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 . Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суди вказали, що у прохальній частині позову, крім вимог про відшкодування моральної шкоди, взагалі не заявлено вимог про захист прав, свобод і інтересів неповнолітньої дитини або їх відновлення. Позивач не навела обставин з посиланням на докази на їх підтвердження щодо порушення прав, свобод чи інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , а також щодо того, що трудові правовідносин між ОСОБА_4 і його роботодавцем (відповідачем в цій справі) порушують права, свободи чи інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та можуть заподіяти або заподіяли йому шкоду. З огляду на викладене суди відмовили в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з їх недоведеністю.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у зв`язку з тим, що є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення.

14 травня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року і ухвалити рішення про встановлення підсудності справи згідно з Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) і про передачу справи на новий розгляд; скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року та повернути справу для подальшого розгляду до Київського апеляційного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні позову, суди не звернули уваги на непідсудність цієї адміністративної справи загальним судам. Подана нею позовна заява стосується оскарження здійснення головою Деснянської РМДА управлінських дій. З огляду на характер спірних правовідносин в цій справі суди попередніх інстанцій помилково розглянули її позовну заяву на дії, бездіяльність та рішення голови Деснянської РМДА в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, чим порушили її права. При цьому суди не врахували правових висновків щодо розмежування цивільної та адміністративної юрисдикцій, викладених в постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2016 року у справі № 806/3787/13-а та від 25 жовтня 2016 року у справі № 815/6901/14.

Зі змісту наведених доводів касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження в частині оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відмовляючи в задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його (або особи, в інтересах якої він звертається) прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 316/2721/15-а, від 07 липня 2019 року у справі № 826/1647/16, від 08 листопада 2019 року у справі № 157/1231/15-а, від 23 вересня 2020 року у справі № 809/295/17.

Суди попередніх інстанцій встановили, що неповнолітній син позивача - ОСОБА_2 не є учасником (суб`єктом) трудових правовідносин, що склалися між Деснянською РМДА (як роботодавцем) та директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 (як працівником), тому оскаржувані в межах пред`явленого позову розпорядчі документи, прийняті відповідачем в межах його компетенції, не породжують для нього права на захист.

Таким чином, відмова в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій і бездіяльності та скасування рішень відповідача у зв`язку з недоведеністю порушення прав та охоронюваних законом інтересів її неповнолітнього сина ОСОБА_2 діями, бездіяльністю та рішеннями Деснянської РМДА щодо укладення та продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 , відповідає викладеним висновкам Верховного Суду.

Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в позові про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 330/2081/16-ц, від 25 лютого 2020 року у справі № 643/13638/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/3547/17.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 не довела заподіяння її неповнолітньому сину ОСОБА_2 моральної шкоди неправомірними діями, бездіяльністю чи рішеннями Деснянської РМДА.

Згідно з частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як встановили суди, ОСОБА_1 не скористалася своїми процесуальними правами та не заявляла клопотань про витребування доказів.

Отже, відмова судами попередніх інстанцій в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю заподіяння такої шкоди неповнолітньому сину ОСОБА_1 - ОСОБА_2 неправомірними діями, бездіяльністю чи рішеннями Деснянської РМДА відповідає вказаним правовим висновкам Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково розглянули її позовну заяву на дії, бездіяльність та рішення голови Деснянської РМДА в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, предметом позову в цій справі є, зокрема визнання неправомірними дій, бездіяльності та скасування рішень Деснянської РМДА щодо укладення і продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 .

Зі змісту встановлених судами обставин та наведених положень процесуального законодавства вбачається, що посада директора КНП «Консультативно-діагностичний центр» не є посадою державного органу та його апарату, а робота на ній не належить до публічної служби.

Щоб спір набув ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України, правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності.

Нормативний підхід до розуміння наведених вище норм процесуального права в контексті конкретних обставин справи дає підстави вважати, що відносини, які виникли між Деснянською РМДА та ОСОБА_4 , не пов`язані з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, а стосуються підстав та умов укладання строкового трудового договору (контракту), стороною в якому (роботодавцем) є орган державної влади. Спір в цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, є трудовим і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Видання відповідного акта органом державної влади не змінює правової природи цих відносин.

Також оскарження особою, яка не є учасником цих трудових відносин, рішення органу державної влади щодо призначення іншої особи на посаду, яка не належить до публічної служби, не змінює юридичний характер спірних правовідносин та, відповідно, юрисдикцію цієї справи.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 531/1197/15-а, від 22 липня 2020 року у справі № 826/17451/17, від 27 жовтня 2020 року у справі № 210/4862/16-а(2-а/210/115/16) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 200/26696/15а.

В постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2016 року у справі № 806/3787/13-а та від 25 жовтня 2016 року у справі № 815/6901/14, на які посилається заявник в касаційній скарзі, встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Так, у справі № 806/3787/13-а предметом позову було визнання протиправним та скасування розпорядження голови районної державної адміністрації про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її в оренду. У справі № 815/6901/14 предметом позову було визнання протиправними дій департаменту екології та природних ресурсів стосовно відмови в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 років для сінокосіння.

Із змісту касаційної скарги, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження в частині оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва ОСОБА_4, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко