Провадження № 2/344/713/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Герлан Н.В.,

адвоката позивача Мадрига О.С.,

відповідача ОСОБА_1 , його адвоката Савчук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що 17/07/2015 сторони зареєстрували шлюб. В шлюбі придбали праску, пральну машину, мультиварку, кімнату в гуртожитку АДРЕСА_1 , чайник, телевізор. 05/09/2017 відповідач уклав договір №3Д/61 в «Спілці забудівників» та за згодою позивача про придбання квартири по АДРЕСА_2 на об`єкт нерухомості АДРЕСА_3 з вартістю майнових прав 478400 гривень. Загальна вартість майна становить 581767 гривень. 27/05/2019 шлюб сторін розірвано. Позивач забрала сина та виїхала в м. Бердичів Житомирської області. Тому позивач просила суд поділити спільне майно порівну з виплатою їй грошової компенсації, стягнути з відповідача в порядку компенсації 290883 гривень, 2909 гривень судових витрат.

В судовому засіданні адвокат позивача надав перед судом пояснення про те, що відповідач не визнає договір з Спілкою забудовників щодо двокімнатної квартири від 05/09/2017; хто такий ОСОБА_5 не відомо; три роки платила за квартиру; з 2017 по 2019 відповідач сплачував по договору; адвокатові дивно, що сплатив пів мільйона гривень і відмовляється; можна звернутись в правоохоронні органи.

В судовому засіданні адвокат відповідача надала перед судом пояснення про те, що відповідач заперечує позов; за позовом відповідач має внести на депозит грошові кошти; грошових коштів немає; в позові вказано на 1/2 частки в квартирі, але не вказано про визнання права власності; у разі задоволення позову позивач матиме 1/2 частки і гроші, а не тільки 1/2 частки; відповідач договір не підписував; позивач не надавав згоду на договір, а повинен був надавати таку згоду; інформацію про оплату грошових коштів позивачем суду не надано; квартира зареєстрована на третіх осіб; будинок зданий в експлуатацію, а сторони не є власником будинку; квартира АДРЕСА_3 зареєстрована на інших осіб.

В судовому засіданні відповідач надав перед судом пояснення про те, що його адвокат усе сказала, а він договір не укладав, грошові кошти не сплачував.

Представник відповідача подала суду письмове пояснення, в якому заперечила позов з тих підстав, що у відповідача відсутні грошові кошти для примусового викупу ним частки позивача в спільному майні; неподільні речі присуджуються одному із подружжя.

Після оголошеної судом перерви представник позивача не прибув в судове засіданні, не подав суду заяв і клопотань з приводу реалізації права на безпосередню участь в судовому засіданні, не подав суду клопотання про оголошення перерви чи розгляд справи без його участі. При цьому представника позивача повідомлено про час і місце продовження судового розгляду, а також про судовий розгляд позивачу відомо з тієї підстави, що саме позивачем розпочато судовий розгляд спору за її позовом. Також позивач не забезпечила явку в судове засіданні іншого свого представника.

Таким чином правові наслідки за не прибуття в судове засідання позивача та її представника процесуальним законом покладено безпосередньо на позивача.

Судом встановлено наступні обставини.

17/07/2015 сторони зареєстрували шлюб.

27/05/2019 шлюб сторін розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду.

Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано сторін спору.

30/06/2016 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 , отримала у власність кімнату в гуртожитку АДРЕСА_1 .

Однак позивач не довела перед судом правових підстав зобов`язання відповідача сплатити позивачу вартість її частки в кімнаті в гуртожитку. В судовому засіданні відповідач заперечив позов у відповідній частині. Законом не гарантовано право співвласника сумісної власності на стягнення грошових коштів з іншого співвласника за бажаною позивачем ціною для припинення відповідного права. Порядок, форма та спосіб припинення права сумісної власності врегульовані законом. До обов`язків сторін спору належить використання передбачених законом способів реалізації такого права. Порушення позивачем встановлених для неї законом способів припинення спільної сумісної власності вказує на позбавлення позову правових підстав.

05/09/2017 відповідач та ТзОВ «Спілка забудівників» уклали договір, за яким відповідач придбав майнові права на об`єкт нерухомості в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою вул. Незалежності-Тисменицька в м. Івано-Франківськ з вартістю майнових прав 478400 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 24/01/2019 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 24/12/2019 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 26/11/2019 відповідачем сплачено 10000 гривень

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 29/10/2018 відповідачем сплачено 20000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 25/09/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 28/09/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 25/06/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 30/07/2018 відповідачем сплачено 20000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 26/05/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 26/03/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 26/02/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 30/04/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 29/01/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 28/12/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 28/11/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 30/10/2018 відповідачем сплачено 10000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 25/09/2017 відповідачем сплачено 15000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 05/09/2017 відповідачем сплачено 132045 гривень.

Відповідно до квитанції від 18/11/2018 сплачено 1398 гривень за фітнес браслет.

Відповідно до квитанції від 19/12/2018 сплачено 13498 гривень за телевізор.

Відповідно до квитанції від 10/01/2016 придбано мультиварку за 1999,90 гривень.

Відповідно до ТЧ від 21/09/2015 сплачено 615 гривень за праску і догляд за технікою.

Відповідно до ТЧ від 11/09/2016 сплачено 515 гривень за чайник.

В наданих позивачем суду документах про оплату за товари не вказано при придбання таких товарів саме сторонами спору, в інтересах сім`ї сторін, за спільні грошові кошти сторін. Разом з цим відповідач заперечив позов у відповідній частині в тому числі. Тому позивачем не доведено обставину посвідчення документами про оплату за товари придбання спірних товарів.

Однак позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти, які складають половину вартості відповідних речей на час їх придбання. Однак з часу придбання речей і до часу звернення до суду сплив значний період часу, а тому вартість таких речей на час їх придбання і до часу розгляду спору істотно змінилась. Проте зазначені обставини будь-яким чином не враховано під час складення та подання суду позову.

Отже і з підстави не доведення позивачем дійсної вартості товарів на час виникнення і вирішення спору позивачем не доведено правові підстави позову.

Крім цього позивачем не доведено перед судом надання їй законом права на звернення до суду з позовом про зобов`язання відповідача оплатити вартість частки позивача в майні, що придбано спільно за визначенням вартості майна на час його придбання, без урахування зносу відповідного майна та втрати ним його вартості. Отже відповідач за жодним нормативно-правовим актом, який регулює спірні відносини не зобов`язаний викупити у позивача майно взагалі, а за ціною його придбання, зокрема.

Також необхідно відзначити, що за змістом позову сторони придбали майно для використання для потреб сім`ї та використовували його. Отже позивач здійснювала користування спірним майном, внаслідок чого зменшувались його корисні властивості, воно зношувалось. Однак в позові не відображено відповідну обставину будь-яким чином, не надано їй правову оцінку. Крім цього позивач не просила ні відповідача, ні суд про передання позивачу частини відповідного майна. Отже позивачем і не доведено перебування такого майна у відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже за обставин, якщо на час придбання спірної побутової техніки сторони передбачали врахування часток кожного з подружжя та наступну компенсацію відповідної частки, то за змістом ч. 1 ст. 64 СК України повинні були укласти відповідний договір, встановивши право для кожного з них та обов`язок для іншого з них.

Так само відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Доказу визначення сторонами іншого способу поділу за їх домовленістю позивач суду не надав.

Разом з цим позивач і не просила суд про поділ майна подружжя щодо неподільних речей у спосіб присудження частини з них одній стороні, а інших речей - іншій стороні.

Однак на час звернення до суду позивач та її представник зобов`язані були враховувати зміст ч. 2 ст. 71 СК України.

Таким чином позов засновано на порушенні позивачем змісту ч. 2 ст. 71 СК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже представник позивача та позивач несуть відповідальність за надання суду копій документів, виготовлених в якості, що не забезпечує можливість їх читання і встановлення змісту.

Відповідно до інформації №217826564 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 не зареєстровано права власності на нерухомі речі.

При цьому відповідно до інформації №217836365 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_3 належить третій особі, а не відповідачу.

Таким чином позивач та його представник не довели перед судом обставину придбання в спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_3 .

Також і на час вирішення спору квартира АДРЕСА_3 належить третій особі.

Отже позивачем не доведено правових підстав для компенсації їй вартості відповідної квартири, яка належить третій особі і ніколи не належала відповідачу.

Так позивач розмістила в позові прохання про поділ майна подружжя, але не зазначила в який спосіб і на підставі якого критерію на погляд позивача відповідне майно підлягає поділу.

При цьому фактичний поділ речі і присудження за річ компенсації вартості належить до різних способів реалізації процесуальних прав.

Фактичний поділ речі і присудження за річ компенсації вартості призводять до настання абсолютно різних правових наслідків.

В прохальній частині позову позивачем не зазначено за які саме речі позивач просить присудити їй компенсацію.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже незалежно від обставини розірвання шлюбу позивач могла поділити придбані речі, які перебували в їх дійсному фактичному володінні на відповідний період часу.

Тому, по-перше, поділу підлягають речі, які не взагалі коли-небудь були придбані сторонами під час шлюбу, а тільки ті, що на відповідний період часу перебували у володінні сторін.

Так в позові не вказано і не доведено перед судом, що відповідач перешкоджав позивачу в поділі речей, які належать їм на праві спільної сумісної власності.

Безпосередньо в позові вказано, що позивач за її особистим, самостійним рішенням змінила місце проживання та особисто залишила речі за своїм попереднім місцем проживання з відповідачем.

Необхідно особливо відзначити, що позивач не забрала з собою спірні речі, але забрала документи про їх придбання.

Отже до намірів позивача входило пред`явлення позову до відповідача про стягнення з нього грошових коштів вартості речей на час їх придбання, без належних на те правових підстав, а не дійсний поділ спільно нажитого майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зазначені положення позивач не зазначила в якості правової підстави свого позову. Натомість представник відповідача просила суд про застосування зазначеного правого регулювання за змістом відзиву на позов.

Однак вказані положенні ст. 71 СК України не підлягають застосуванню в даному спорі, оскільки не регулюють відносин за позовом, тому що позивач не просила суд про присудження їй спірного майна та виплату нею компенсації відповідачу за відповідну частку.

В письмовому запереченні проти позову представником відповідача вказано на застосування до спірних відносин положень ст. 365 ЦК України. Однак спірні відносини належать до іншого виду відносин, що врегульовані в ст. 365 ЦК України, а тому її зміст до них не підлягає застосуванню.

В ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином до обов`язків позивача належало доведення перед судом обставини придбання подружжям позивача та відповідача спірних рухомих речей. Однак надані позивачем копії документів про придбання рухомих речей не доводять поза розумним сумнівом обставину придбання цих речей сторонами в їх шлюбі. В платіжних документах не вказано придбання рухомих речей будь-якою стороною спору. При цьому відповідач заперечив позов повністю.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже набуття нерухомої речі у власність підтверджується відповідною державною реєстрацією.

За змістом ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в якості загальної засади відповідних відносин проголошено відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Таким чином на час звернення до суду позивач мала можливість на основі відкритості інформації про державну реєстрацію речових прав на об`єкти нерухомого майна встановити обставину не набуття відповідачем речових прав на квартиру АДРЕСА_3 .

Отже позивачу однозначно відома обставина не придбання відповідачем речових прав на спірну квартиру АДРЕСА_3 .

Оскільки відповідач не придбав спірну квартиру АДРЕСА_3 , тому позивачем не доведено обов`язок відповідача компенсувати вартість частки позивача в спірній квартирі.

Так в ч. 2 ст. 61 СК України вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Отже до об`єктів права власності подружжя належать доходи одержані одним із подружжя, а не його витрати.

У разі наявності у позивача претензії до відповідача щодо його витрат наявних у нього грошових коштів до обов`язків позивача належало доведення перед судом придбання відповідних грошових коштів під час шлюбу.

Крім цього відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже до обов`язку позивача належало доведення перед судом обставини сплати відповідачем за квартиру АДРЕСА_3 спільних з позивачем грошових коштів на придбання майна в інтересах сім`ї сторін.

Та обставина, що відповідач не набув у власність спірну квартиру АДРЕСА_3 вказує на необґрунтованість позову в частині компенсації її вартості позивачу.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже доказування зазначених спірних обставин не може бути здійснено позивачем на підставі припущень позивача взагалі, які в тому суперечать наданим відповідачем суду доказам зокрема.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на позивача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів відповідача щодо порушення його прав. Однак позивач та його представник не подали суду будь-якого заперечення щодо пояснень відповідача та його представника.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В свою чергу ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна у спосіб стягнення компенсації 1/2 частини майна, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.