ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Миколаїв

справа № 468/111/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 10 березня 2021 року суддею Муруговим В.В. в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 15 березня 2021 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Автокредит Плюс» з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо договору фінансового лізингу.

Позивач зазначав, що 1 жовтня 2018 року він підписав заяву про приєднання до публічного договору №APNK43911 фінансового лізингу та отримав у лізинг автомобіль Renault Laguna, 2009 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , строком на 60 місяців, з умовою сплати щомісячних платежів у відповідності з графіком. На виконання умов договору вніс 176 520 грн.

Посилався на те, що договір укладено в простій письмовій формі та всупереч вимогам ч.1 ст. 220 ЦК України нотаріально не посвідчений, він є нікчемним, тому кожна із сторін договору має повернути іншій все отримане нею за договором.

У поданому відзиві відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що за час користування ОСОБА_1 переданим у лізинг автомобілем, у період 1 листопада 2018 року по 28 лютого 2021 року, згідно договору позивач має сплатити 216 533, 87 грн., з яких за користування автомобілем 85 244, 89 грн., збитки за амортизацію 79 333, 33 грн., неотриманого прибутку 15 866, 67 грн., збитки зі сплати ПДВ 180 444, 89 грн. Крім цього вказував на те, що автомобіль позивач не повернув, тому у разі задоволення позову просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути отриманий за договором автомобіль.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року позов задоволено частково, з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 стягнуто 91 275, 11 грн., зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Автокредит Плюс» отриманий за договором автомобіль. В частині визнання нікчемним договору фінансового лізингу відмовлено. З ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 стягнуто 908 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Посилався на те, що суд безпідставно зменшив суму стягнення на 85 244, 89 грн., яку вважав платою за користування предметом лізингу,тоді як фактично він за час користування автомобілем сплатив 176 520 грн. Крім цього до вартості користування предметом лізингу безпідставно включено відсотки, комісію, пеню та страхові платежі, оскільки він є військовослужбовцем та не повинен їх сплачувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Автокредит Плюс» просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на обґрунтованість судового рішення та його відповідність усталеній судовій практиці.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 1 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір фінансового лізингу №APNK43911, на підставі якого ОСОБА_1 передано у платне користування автомобіль Renault Laguna, 2009 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 179 000 грн. (а.с. 19, 21).

Умовами договору передбачено внесення лізингоодержувачем 17 900 грн. авансу та 9 700 грн. одноразової комісії. Решта платежів підлягала сплаті щомісячно протягом 60 місяців у розмірі 5 520 грн. у період з 20 по 25 число кожного місяця.

Пунктом 14.1.3 визначено розмір щомісячного платежу згідно графіку, та його складові, які включають: платіж по відшкодуванню частини вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу та комісію за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу.

Пунктом 14.2 передбачено умови страхування предмета лізингу (а.с. 9-10, 19).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір лізингу, укладений за участю фізичної особи, в силу своєї правової природи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правовий висновок щодо необхідності укладення договору лізингу (найму транспортного засобу) у нотаріальній формі викладено у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 464/7192/15-ц (провадження № 61-3302св18), від 5 березня 2018 року у справі № 731/45/16-ц (провадження № 61-9325св18), від 26 червня 2018 року у справі № 613/433/16-ц (провадження № 61-2252св18), від 27 червня 2018 року у справі № 641/1721/16-ц (провадження № 61-21929св18) тощо.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення на користь позивача грошових коштів, сплачених позивачем на виконання договору фінансового лізингу №APNK43911 від 01.10.2018 року з відрахуванням суми на оплату користування отриманим в лізинг автомобілем в розмірі 85244, 89 грн.

Проте колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Особливі умови застосування правових наслідків недійсності договору фінансового лізингу або особливі наслідки недійсності договору фінансового лізингу закон не встановлює.

За умовами встановленої судом і неоспореної апелянтом недійсності укладеного сторонами договору фінансового лізингу та відсутності особливостей, визначених законом, щодо правових наслідків недійсності відповідного правочину, покладення на лізингоодержувача обов`язку з повернення предмета лізингу лізингодавцю, а на останнього - обов`язку з повернення одержаних за такою угодою платежів, є правильним.

Доводи відповідача про необхідність відрахування від вказаної суми плати за користування предметом лізингу, збитків за амортизацію і неотриманий прибуток прямо суперечать визначеним законом правовим наслідкам недійсності правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

Інші правові наслідки є винятком, що застосовуються виключно у разі неможливості такого повернення, проте судом першої інстанції відповідних обставин не встановлено.

Зазначене кореспондується з Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року по справі №522/1470/св18.

Як вбачається з виписки по транзитному рахунку № НОМЕР_3 за період з 01.10.2018 року по 03.02.2021 року позивач вніс на рахунок відповідачп 176 520 грн. на виконання договору фінансового лізингу №APNK43911 від 01.10.2018 року.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що укладений сторонами договір не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов`язкового нотаріального посвідчення, тому на підставі статті 216 ЦК України необхідно зобов`язати лізингодавця повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору у сумі 176 520 грн., а лізингоодержувача - повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме автомобіль Renault Laguna, 2009 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

За такого, колегія суддів вважає, що оскільки районним судом було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення у частині розміру суми грошових коштів, які необхідно стягнути на користь позивача, то рішення суду підлягає зміні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4413 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року змінити.

Збільшити стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" (, місцезнаходження: проспект Праці, 2 Т, м. Дніпро, Дніпропетровська область) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) суми платежів за договором лізингу від 1 жовтня 2018 року № APNK43911 з 91 275 грн. до 176 520 (ста семидесяти шести тисяч п`ятисот двадцяти) гривень.

Збільшити стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс", , місцезнаходження: проспект Праці, 2 Т, м. Дніпро, Дніпропетровська область, судового збору в дохід держави з 908 грн. до 4 413 (чотирьох тисяч чотирьохсот тринадцяти) гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 25 травня 2021 року