Провадження №2/522/2656/21
24 травня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участю секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю,
Позивачка 15.11.2018 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.
13 лютого 1995 року ОСОБА_3 отримала в дар від своєї матері ОСОБА_6 1/2 частину квартири під АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування квартири від 13.02.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої Одеської державної нотаріальної контори Рюміною О.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2-1610. Зазначене право власності на квартиру зареєстроване 23.03.1995 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі № 51, реєстр. 897, стор. 102.
На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 03.08.1994 року, справа № 33-912/94р. квартира під АДРЕСА_1 була поділена в рівних частках - по 1/2 між подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті баби у березні 1995 року вона, ОСОБА_1 , переїхала доглядати самотнього діда, ОСОБА_7 , до квартири АДРЕСА_1 . Зазначила, що у неї з ОСОБА_7 були відносини, як між онукою та дідом.
18.08.1995 року ОСОБА_1 зареєструвалась в зазначеній квартирі № 12 , що підтверджується відміткою у паспорті.
15.09.1995 року Позивачка (до шлюбу - ОСОБА_1 ) вступила у шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15.08.2005 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 1074. Після реєстрації шлюбу вони стали мешкати разом у квартирі № 12 . ОСОБА_5 06.09.1996 року зареєструвався в вказаній квартирі. Від даного шлюбу у позивача з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька - ОСОБА_4 , яка також із 19.09.1997 року зареєстрована у вищевказаній квартирі.
Отже, посилалась на те, що з 1995 року по теперішній час вона, ОСОБА_1 , разом зі своєю сім`єю (чоловіком та донькою) проживають у квартирі АДРЕСА_1 .
Вказувала, що її мати - ОСОБА_3 , майже не проживала та на даний час не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .
Вона ж, ОСОБА_1 , вважала що вся квартира № 12 належить її матері, ОСОБА_3 .. Проте, приблизно з 2004 року на адресу квартири на ім`я ОСОБА_2 почали приходити претензії, постанови державних виконавців, вимоги щодо сплати боргів за воду та теплопостачання. Хто такий ОСОБА_2 та яке відношення він має до квартири № 12 Позивачка не було відомо. У 2009 року Позивачка отримала в КП ЖКС "Порто-Франківський" довідку про склад сім`ї, в якій було зазначено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.11.1995 року є власником 1-ї кімнати площею 16.99 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 . Таким чином виявилось, що не вся квартира № 12 належить ОСОБА_3 ..
Посилалась на те, що відповідач ніколи не жив, не був зареєстрований у вказаній квартирі АДРЕСА_1 , квартиру не утримував та не сплачував за комунальні послуги. На підтвердження викладених обставин є письмові пояснення сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 від 18.03.2004 року та ОСОБА_12 , ОСОБА_9 від 07.05.2018 року. Також сусідка, ОСОБА_12 , яка зареєстрована з 14.06.1994 року та проживає в квартирі АДРЕСА_3 може надати особисті свідчення того, що Відповідач ніколи не проживав в квартирі № 12 .
Вказувала, що з 1995 років вона проживає у квартирі № 12 , 1/2 частина якої належить на праві власності її матері, та безперервно, відкрито і добросовісно оплачує усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, опалення, вивіз сміття та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаної квартири. Позивачка володіє вказаною квартирою відкрито, ніяких дій для приховування цього факту вона не здійснює. Між нею та відповідачем договору найму 1/2 частини квартири не укладалось. На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у Позивачки немає, оскільки вона знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном. Між тим, зважаючи на те, що вона фактично більше 23 років володіє квартирою, вважає, що наявні підстави для визнання за нею, ОСОБА_1 , права власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
За викладеного звернулась до суду з дійсним позовом.
Ухвалою суду від 21.11.2018 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням підготовчого засідання на 13.12.2018 року.
13.12.2018 року представником ОСОБА_5 - ОСОБА_13 надано заяву, згідно якої просила справу розглядати за їх відсутності та позовні вимоги визнав. Аналогічні заяви надали позивачка ОСОБА_1 та треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..
У підготовче засідання 28.01.2019 року з`явився представник позивача - адв. Булавенко В.В. , розгляд справи був відкладений на 27.02.2019 року для підготовки стороною позивача перекладу матеріалів позову на російську мову.
Через неявку сторін 27.02.2019р., розгляд справи був відкладений на 18.03.2019 року.
У підготовче засідання 18.03.2019 сторони по справі не з`явились, представником позивача надано заяву, згідно якої просив долучити до матеріалів справи документи із перекладом на російську мову для підготовки та направлення окремого доручення до Російської Федерації.
Ухвалою суду від 25.03.2019 року по справі було зупинено провадження на час виконання судового доручення, направленого до суду Російської Федерації.
До суду 26.06.2020 року були надані Південним міжрегіональним управлінням юстиції (м.Одеса) матеріали за результатами виконання судового доручення судом Російської Федорації. Згідно відповіді Многофункціонального центру м. Москви поштові направлення-виклики направлялись, та згідно виписки з домової книги буд. АДРЕСА_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виписаний 24.08.2015р. на підставі рішення суду( а.с.186-195, -307, т.1, а.с.1-110, т.2).
Згідно ч.8-10 ст.130 ЦПК України особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу.
У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.
Ухвалою суду від 03.07.2020 року у справі було поновлено провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання на 10.09.2020 року.
Через неявку сторін розгляд справи 10.09.2020 року був відкладений на 26.10.2020 року.
Також ухвалою суду від 16.09.2020 року розглянуто клопотання представника позивача та витребувано докази.
Вимоги ухвали суду від 16.09.2020 року були виконанні: АТ «Укрпошта» 05.10.2020 року було надано відповідь (а.с.129-130, т.2); КНП «Міська лікарня №5» 23.10.2020 року було надано відповідь, з якої вбачається, що ОСОБА_2 у період з 1995 року по 2018 рік за медичною допомогою до зазначеної установи не звертався (а.с.132, т.2).
Ухвалою суду від 28.10.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 14.01.2021 року.
У зв`язку з першою неявкою відповідача розгляд справи 14.01.2021 року був відкладений.
Через неявку сторін розгляд справи 21.04.2021 року був відкладений на 14.05.2021 року.
У судове засідання 14.05.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.
У матеріалах справи наявні заяви від представника позивача та третіх осіб, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення судового рішення є 24.05.2021 року.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків.
Із матеріалів справи судом встановлено, що 13 лютого 1995 року ОСОБА_3 отримала в дар від матері - ОСОБА_6 1/2 частину квартири під АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування квартири від 13.02.1995 року, посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої Одеської державної нотаріальної контори Рюміною О.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2-1610 (а.с.7-8, т.1).
Зазначене право власності на квартиру було зареєстрована за ОСОБА_3 23.03.1995 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі № 51, реєстр. 897, стор. 102.
На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 03.08.1994 року, справа № 33-912/94р. (а.с.19, т.1) квартира під АДРЕСА_1 була поділена в рівних частках - по 1/2 між подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..
Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10, т.1), виготовленого 18.11.1994 року на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , вказана квартира становить загальну площу 56,5 кв.м., житлову площу - 34,1 кв.м., та складається з двох житлових кімнат, площами 16,1 кв.м. та 18,0 кв.м., які є прохідними, кухні площею 14,5 кв.м., санвузлу площею 2,9 кв.м., коридору 2,6 кв.м. та тамбуру - 2,4 кв.м..
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим міським відділом ЗАГС м. Миколаєва від 22.03.1995 року, актовий запис № 1389 (а.с.20, т.1).
Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , а отже була онукою ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 12.11.1974 року (а.с.23, т.1).
Згідно обґрунтувань позову, вбачається що після смерті баби ОСОБА_6 (у березні 1995 року) ОСОБА_1 переїхала до вказаної квартири №12 доглядати самотнього діда, ОСОБА_7 , оскільки у позивача з ОСОБА_7 були відносини, як між онукою та дідом.
18.08.1995 року ОСОБА_1 зареєструвалась в зазначеній квартирі № 12 , що підтверджується відміткою у паспорті (а.с.26, т.1), тобто ще за життя дідуся.
Із 15.09.1995 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15.08.2005 року, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 1074 а.с.24, т.1). Від даного шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження від 02.08.2005 року (а.с.28, т.1).
Чоловік позивачки та донька також зареєстровані у вказані квартирі, про що свідчить довідка (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) від 07.05.2018 року (а.с.33, т.1).
Згідно обґрунтувань позову, з 1995 року по теперішній час вона (на час подання позову більше 23 років), ОСОБА_1 , разом зі своєю сім`єю (чоловіком та донькою) проживають у квартирі АДРЕСА_1 , 1/2 частка якої належить її матері. Мати ж позивачки - ОСОБА_3 майже не проживала та на даний час не проживає в вказаній квартирі АДРЕСА_1 .
Суд вбачає, що згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 15.05.2018 року (а.с.17, т.1), ОСОБА_3 з 05.06.1998 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 .
Також, згідно обґрунтувань позову, приблизно з 2004 року на адресу квартири на ім`я ОСОБА_2 почали приходити претензії, постанови державних виконавців, вимоги щодо сплати боргів за воду та теплопостачання. Проте, позивачу не було відомо, хто такий ОСОБА_2 та яке відношення він мав до квартири № 12 . У 2009 року Позивачка отримала в КП ЖКС "Порто-Франківський" довідку про склад сім`ї, в якій було зазначено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.11.1995 року є власником 1-ї кімнати площею 16.99 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .
Суду було надано копію договору від 09.11.1995 року (а.с.31-32, т.1), згідно якого ОСОБА_16 , діючий від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, подарував ОСОБА_2 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Проте, згідно тверджень представника позивача, висловлених у судових засіданнях, та обґрунтувань позову, позивачу не було відомо, що є інший власник частини вказаної квартири (окрім її матері), а також вона не було обізнана про існування вказаного договору дарування від 09.11.1995 року.
При цьому, згідно позову та матеріалів справи, ОСОБА_2 у вказаній квартирі ніколи не мешкав та не користувався нею, кошти на її утримання не сплачував, на підтвердження чого надала письмові пояснення сусідів - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 від 18.03.2004 року та ОСОБА_12 , ОСОБА_9 від 07.05.2018 року (а.с.34-35).
Вирішуючи спір суд виходить із наступного.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Верховний Суд визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За розглядом справи встановлено, що позивачка протягом тривалого часу (більше 23 років ( з 1995 року)) постійно та безперервно володіє та відкрито користується нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , в тому числі і Ѕ частиною, проживає в ній разом зі своєю родиною (чоловіком та донькою), сплачує за комунальні послуги, доглядає за квартирою, проводить поточний ремонт тощо.
При цьому, встановлені також за розглядом справи обставини свідчать про те, що позивачка не була обізнана відносно того, що власником 1/2 частини спірної квартири, яка є предметом спору, та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, є ОСОБА_2 , позивачу також не було відомо на підставі чого у відповідача виникло право власності на частину квартири. ОСОБА_1 була впевнена в тому, що спірна квартира в повному обсязі належала її матері - ОСОБА_3 .
Викладене не спростовано будь-якими доказами.
З урахуванням встановленого, що суд вбачає, що за розглядом справи знайшли своє належне підтвердження обставини щодо добросовісності, давності, відкритості володіння позивачем спірним майном - 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 з березня 1995р., а отже вона має право на набуття права власності на дану частку цієї квартири за набувальною давністю.
За викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за можливе їх задовольнити.
На підставі викладеного і керуючись ст. 15-16, 319, 321, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 19, 30, 43, 44, 49, 78, 76-81, 82, 84, 89, 91,130, 141, 209, 210, 211, 223, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 280-282, 354,502 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Приморським РВ ОМУ УМВС України в Одеській обл. 08.09.2005 р.; РНОКПП - НОМЕР_3 .) право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання)без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 24.05.2021 року.
Суддя: Домусчі Л.В.