Провадження № 2/638/601/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Межирицької В.Ю., Куценко К.Д.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_4 , в якому просить стягнути три відсотка річних від простроченої суми боргу за договором позики за період з 17 травня 2018 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 181 Євро 79 євроцентів та всі понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі договору позики від 21.03.2017 року позивач передала відповідачу 3000 Євро, про що свідчить відповідна розписка. Відповідач зобов`язався повернути позивачу суму позики протягом 2017 року. Протягом 2017 року ОСОБА_4 суму позики не повернув. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24.10.2019 року по справі №638/7451/18 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 21.03.2017 року у сумі 3000 Євро, пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 11338, 11 гривень, три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 1044,47 гривень, суму витрат на правову допомогу у розмірі 25000 гривень, суму судового збору у розмірі 1308,22 гривні та 357,40 гривень. Постановою Харківського апеляційного суду від 06.03.2020 року рішення Дзержинського районного суду від 24.10.2019 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_4 пені у розмірі 11338,11 гривень. В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.10.2019 року змінено - стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у сумі 2502,02 Євро та три відсотки річних у розмірі 27,97 Євро, а також 11993,03 гривні в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та 893,11 гривень сплаченого до суду першої інстанції судового збору. Постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. було відкрито виконавче провадження, але до теперішнього часу рішення суду не виконано, борг не повернуто. З огляду на те, що відповідачем не повернуто борг за договором позики у сумі 2502,02 Євро, позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 17.05.2018 року по 27.10.2020 року у сумі 181,79 Євро.

Відповідачем до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що ним було повернуто позивачу частину боргу в розмірі 889 Євро. Повернути іншу частину боргу відповідач не мав можливості, оскільки позивач уникала з ним зустрічей. Із нарахуванням позивачем трьох відсотків річних не погоджується, оскільки вказані відсотки вже були стягнуті відповідно до рішення Дзержинського районного суду м.Харкова та постанови Харківського апеляційного суду. Також у відзиві заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки позовна заява не містить підтвердження того, що позивач вже понесла заявлені витрати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 02.12.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Зазначила, що відповідачем борг за договором позики не повертався, окрім суми, яка була встановлена постановою Харківського апеляційного суду від 06.03.2020 року. Повідомила, що на момент розгляду справи виконавчі листи знаходяться на виконанні, відповідач ухиляється від сплати боргу.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав наведених у відзиві.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту об`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Так, 21.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 3000 Євро, які відповідач зобов`язався повернути протягом 2017 року, про що власноруч написав відповідну розписку. Вказана обставина встановлена рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.10.2019 року у справі № 638/7451/18, а також постановою Харківського апеляційного суду від 06.03.2020 року.

Також постановою Харківського апеляційного суду встановлено, що відповідачем на користь позивача 30.05.2017 року в рахунок боргу за договором позики було сплачено 497,98 Євро, таким чином сума боргу за договором позики становить 2502,02 Євро.

Отже, суд визнає доведеною обставину щодо наявності боргу у ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 саме в сумі 2502,02 Євро.

Крім того, вищевказаною постановою Харківського апеляційного суду з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 2502,02 Євро, що станом на день повернення боргу, 16.05.2018 року, становило за офіційним курсом НБУ 77928,67 гривень, та 3% річних у розмірі 27,97 Євро за період з 01.01.2018 року по 16.05.2018 року, що станом на 16.05.2018 року згідно офіційного курсу НБУ становило 871,16 гривень, а всього заборгованість на суму 78799,83 гривні, а також 11993,03 гривні в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та 893,11 гривень сплаченого до суду першої інстанції судового збору.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі заяви представника стягувача - адвоката Сілко В.В. від 18.08.2020 року про примусове виконання виконавчого листа №638/7451/18 виданого Харківським апеляційним судом 16.07.2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. 18.08.2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а також постанову про арешт майна боржника.

Таким чином, на підставі досліджених доказів судом встановлено тривале, не дивлячись на прийняті заходи до примусового виконання, невиконання грошового зобов`язання відповідачем перед позивачем з травня 2018 року по теперішній час.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Виконання договору позики передбачає належне виконання позичальником обов`язку повернути позику в порядку, передбаченому ст. 1049 ЦК України. Договір позики є одностороннім, оскільки обов`язки виникають лише у однієї сторони - позичальника, а права - лише у позикодавця. На позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості та такого самого роду, що були передані йому позикодавцем. Позичальник зобов`язується також сплатити винагороду (проценти за користування позикою), якщо договір не є безоплатним. Позикодавцеві належить право вимагати від позичальника повернення позики, та сплати процентів за оплатним договором позики.

Приписами законодавства встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплати грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що станом на дату розгляду справи відповідачем повернуто позивачу 497,98 Євро суми позики за укладеним договором, що підтверджується постановою Харківського апеляційного суду м.Харкова від 06.03.2020 року, наявною в матеріалах справи та поясненнями, наданими представником позивача в судовому засіданні.

Посилання представника відповідача на те, що відповідачем було повернуто 889 Євро боргу, суд оцінює критично, адже відповідачем до суду не надано жодного підтвердження щодо сплати саме цієї суми позивачу в рахунок боргу за договором позики.

Крім того, стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

На підставі викладеного судом встановлено, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке належним чином відповідачем не виконане, що дає підстави для стягнення на користь позивача 3 % річних від простроченої суми за період вказаний у позовній заяві, а саме з 17.05.2018 року по 27.10.2020 року. Таким чином, згідно розрахунку позивача, наведеного в позовній заяві, розмір 3% річних за вищевказаний період складає 181,79 Євро. Разом із цим за підрахунками суду 3% річних за вказаний період складають 184,05 Євро (2502,02 суми заборгованості*3%/100%/365 днів*895 днів прострочення заборгованості). Однак, суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що задоволенню підлягає сума, яка заявлена позивачем, а саме 181,79 Євро.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та його представник як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 840,40 грн.

Крім того, відповідно до п.2 ч.8 ст.141 ЦПК України, суд роз`яснює що позивач має право протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, подати до суду докази на відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 526, 533, 610, 625, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період з 17 травня 2018 року до 27 жовтня 2020 року у розмірі 181 (сто вісімдесят одне) Євро 79 євроцентів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 840 гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 24.05.2021 року.

Сторони:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк