ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Херсон

справа № 652/645/19

провадження № 22-ц/819/530/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарАвтонагова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2020 року у складі судді Дригваль В.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговими розписками,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговими розписками.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 31.01.2017 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір №02-2017, згідно якого відповідачку було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів.

Під час здійснення бухгалтерського обліку та підрахунку було виявлено нестачу товару на суму 24 000 грн., а також грошових коштів в розмірі 26 000 грн.

ОСОБА_2 визнала нестачу коштів та товару, про що 25.01.2019 року написала боргові розписки, згідно яких повинна була повернути грошові кошти до 28.02.2019 року, однак до теперішнього часу зобов?язань не виконала.

За фактом нестачі товару та грошових коштів ОСОБА_1 звернулася до Інгулецького ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинене кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.185 КК України.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_1 з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь основну суму боргу за борговими розписками в розмірі 51 506,16 грн., з яких: 50 000 грн. - основна сума боргу; 1050 грн. - інфляційні збитки та 456,16 грн. - 3% річних, а також судові витрати в розмірі 32 815,06 грн., з яких: 815,06 грн. - витрати по сплаті судового збору та 32 000 грн. - витрати на правову допомогу, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 особисто, в присутності свідків, надавала розписки про те, що брала у борг гроші та товар працюючи продавцем, зобов`язалася все повернути, тому вважає, що надані розписки повинні бути прийнятті судом, як доказ, на підтвердження заявлених вимог. Суд першої інстанції проігнорував дані положення і фактично звільнив боржника від виконання боргового зобов?язання.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.01.2017 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір №02-2017, згідно якого відповідачку було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів з 01.02.2017 року.

В ході проведеної в магазині інвентаризації було виявлено нестачу грошових коштів та товару на загальну суму 50 000 грн.

Із наявних в матеріалах справи копій розписок від 25.01.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 товар на суму 24000 грн та грошові кошти у розмірі 26 000 грн, які зобов`язалася повернути 28.02.2019 року.

Розписки написані в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили в судових засіданнях факт написання розписок відповідачкою, як гарантію повернення нею боргу за товар та гроші, нестача яких виявлена при ревізії в магазині. При написанні розписок позивачка присутня не була, грошові кошти в борг відповідачці не надавала.

За фактом викрадення товару та грошей ОСОБА_1 звернулася з заявою про вчинене кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.185 КК України до Інгулецького ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Предметом даного спору є стягнення боргу за договором позики відповідно до вимог ст.1046,1047,1049,1050 ЦК України, інфляційних втрат та 3 % річних за неналежне виконання зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України та відшкодування моральної шкоди згідно ст. 23 ЦК України.

Позивачка боргові зобов`язання відповідачки пов`язує з нестачею товару та грошових коштів при проведені інвентаризації.

ОСОБА_1 належними та допустимим доказами не підтвердила факт особистої передачі грошових коштів в борг ОСОБА_2 25.01.2019 року ( дата написання розписок) чи в будь-який інший час.

Відповідачка заперечує проти заявлених вимог, зазначає, що ніколи в борг у позивачки грошові кошти не брала, ніколи її не бачила, розписки написала під психологічним тиском.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки, суд встановив, що позивачка не підтвердила належними та допустимим доказами факт передачі грошових коштів відповідачці.

Також судом враховано, що відповідачка не заперечувала факту написання нею розписок, проте заперечувала отримання у борг будь-яких коштів та товару та зобов`язання повернути їх позивачці, оскільки розписки були написані під примусом у підтвердження виявленої при ревізії нестачі товару та грошових коштів в магазині.

Крім того, розписки були написані у відсутності ОСОБА_1 , яка перебувала за межами України, як на час проведення інвентаризації в магазині, так і на час написання розписок, що виключає підтвердження факту передачі грошових коштів в борг.

З огляду на викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін та справжню правову природу розписок, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підтвердження відповідачкою написання розписок не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування моральної шкоди як правовий наслідок порушення зобов`язання настає у разі встановлення цього договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Оскільки розписки від 25 січня 2019 року не підтверджують факт отримання ОСОБА_2 коштів у борг і виникнення у неї обов`язку з їх повернення на вимогу позивача, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних збитків, трьох процентів річних і відшкодування моральної шкоди є правильним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не встановив дійсної правової природи правовідносин, що виникли між сторонами є необґрунтованими, оскільки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами правовідносин пов`язаних з борговими зобовязаннями.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 .ч3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року

Суддя Т.Г. Чорна