КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року місто Київ.

Справа 754/8256/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3280/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Кравець В,А., Кулікової С.В.

секретар судового засідання Міщенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року (у складі судді Галась І.А., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом та просив суд усунути перешкоди у здійсненні йому права користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивував позовні вимоги тим, що відповідно до Договору дарування квартири від 21.01.2003 року, позивач є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 12.05.2000 року по вересень 2005 року. Від вказаного шлюбу позивач та відповідач ОСОБА_1 мають повнолітнього сина ОСОБА_3 . З 23.07.2003 року відповідачі по справі були зареєстровані в спірній квартирі, як члени сім`ї власника квартири - дружина та син. На даний час в спірній квартирі зареєстровано також три особи: позивач, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відповідачі по справі є колишніми членами сім`ї власника квартири. Відповідачі з 2005 року проживають за адресою: АДРЕСА_3 . На даний час місце фактичного проживання відповідачів позивачу не відомо, так як вони не підтримують будь-яких відносин. Враховуючи викладене, відповідачі на даний час не є членами сім`ї позивача. Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується відповідними актами. Наразі, реєстрація відповідачів в спірній квартирі створює позивачу перешкоди як власнику квартири в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, яке він має на меті продати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні власністю, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалите нове.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції незаконне і необґрунтоване, підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі посилається, на порушення судом норм матеріального права, безпідставне не застосування ч.1 ст. 402 ЦК України, відповідно до якої на думку скаржника в неї виник сервітут, який не може бути припиненим, оскільки позивачем не було виконано рішення про її вселення, яке було обов`язковим для виконання, тобто порушена ст. 129 Конституції України. Суд не врахував, що рішення Деснянського районного від 14.04.2006 року про вселення ОСОБА_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_3 до спірної квартири не виконано. В судовому засіданні 11.09.2020 року представник позивача визнала, що станом на 11.09.2020 року не існувало рішення суду про визнання виконавчого листа №2-613/2006 від 07.07.2006 року, таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на вказані обставини та наявність не виконаного рішення суду про вселення, відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на житло.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечує щодо змісту і вимог апеляційної скарги та вважає, вказану апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вона не містить підстав для скасування судового рішення. Суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

В судових засіданнях апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник доводи скарги підтримали.

Позивач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення скарги.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 , доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, про усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні власністю, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ,суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вказаних вимог.

Колегія суддів перевіряє законність рішення лише щодо визнання такою, що втратила право на житло ОСОБА_1 , в частині вирішення позову до ОСОБА_3 рішення не переглядається, так як останнім не оскаржено.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 .

Власником вказаної квартири є позивач по справі ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 21.01.2003 року, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., зареєстрований в реєстрі за №5-130.

Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 з 12.05.2000 року по вересень 2005 року, що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу.

Від вказаного шлюбу у позивача та відповідача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені від 27.02.2008 року, відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2006 року по справі №2- 613/2006 рік задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 (в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловою площею та вселення.

Зокрема, вказаним рішення суду було зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 і її неповнолітньому сину ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а також вселено їх до спірної квартири.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2006 року рішення Деснянського районного суду м. Києва змінено в частині застосування норм матеріального права та зазначено, що даний спір вирішений на підставі ст. 156 ЖК України. В решті рішення залишено без змін.

На виконання вищевказаного рішення Деснянським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-613/06 від 07.07.2006 року з терміном пред`явлення до виконання - до 26.06.2009 року.

В липні 2006 року позивачка пред`явила вказаний виконавчий лист до виконання. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2006 року державного виконавця ДВС у Деснянському районі м. Києва виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року було закінчено вселенням стягувана до вказаної квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2006 року за скаргою ОСОБА_1 постанова про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2006 року Державного виконавця ДВС у Деснянському районі м. Києва у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року була скасована.

27.05.2007 року державним виконавцем ДВС у Деснянському районі м. Києва було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-613/06

У зв`язку з тим, що стягувач ОСОБА_1 перешкоджала примусовому виконанню виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року державним виконавцем 20.07.2007 року цей виконавчий лист був повернутий стягувачу без виконання на підставі п. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2006 року), яким встановлено, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Той факт, що позивач перешкоджав примусовому виконанню виконавчого листа № 2-613/06 від 07.07.2006 року, був встановлений прокуратурою Деснянського району м. Києва, що підтверджується листом № 527 від 18.04.08 року .

Виконавчий лист містить відмітку про повернення виконавчого листа 20.07.2010 р. через відмову у відкритті. Наступне пред`явлення виконавчого листа відповідачами до виконання відбулось 22.09.2014р. Таким чином, відповідачами було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання ще у період з 20.07.2010р. по 22.09.2014р. Статтею 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2011 року) було встановлено, що виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом 1 року. Враховуючи викладене, відповідачі пропустили строк пред`явлення виконавчого листа про вселення по справі №2-613/06 до виконання ще у період з 2010 року по 22.09.2014р.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2011 року № 2-613/06 заяву ОСОБА_2 про виправлення помилок у виконавчому документі задоволено. Зазначено по-батькові боржника, дату і місце його народження, адресу проживання боржника та стягувана, виправлено прізвище ОСОБА_1 , а також зазначено суть вимоги.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року № 2-613/06 за заявою представника ОСОБА_2 приведено у відповідність виконавчий лист № 2-613/06 шляхом викладення у виконавчому листі резолютивних частин рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2006 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2006 року.

22 вересня 2014 року державним виконавцем Авакумовою Ю.О. відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з тим, що виконавчий лист №2-613/06 не містить викладення резолютивної частини рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2006 року, а також з підстав неможливості встановити адресу проживання боржника.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року постанову державного виконавця від 22 вересня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження скасовано та зобов`язано виконавця Авакумову Ю.О. вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого листа.

13 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з пошкодженням останнього.

Згідно відповіді суду першої інстанції від 15 травня 2015 року ОСОБА_1 зазначено, що оскільки оригінал виконавчого листа не втрачено, підстави для видачі його дублікату відсутні. При цьому, роз`яснено, що відповідно до вимог ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року державний виконавець Авакумова Ю. О. зобов`язана вирішити питання про прийняття виконавчого листа до виконання.

13 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Диких О.В. здійснено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання, оскільки стягувач не надала підтверджуючих документів про сплату авансового внеску, а також виконавчий документ не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

У липні 2017 року представник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про внесення змін до виконавчого листа, в якій просила змінити прізвище заявника та її дитини, вказати їх дату і місце народження, фактичне місце проживання, а також ідентифікаційні номери; просив поновити строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видати дублікат виконавчого листа по справі №2-613/06 від 07 липня 2006 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року заяву представника позивача ОСОБА_1 про внесення змін до виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа було задоволено. Звертаючись до суду в 2017 року з заявою про внесення змін до виконавчого листа відповідачка ОСОБА_1 вже просила суд поновити їй строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто вважала його пропущеним.

10.08.2017 року ОСОБА_1 було отримано дублікат виконавчого листа №2-613/06.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року по справі №2- 613/06 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року - скасовано. У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Відділ міграційно-реєстраційної роботи Деснянського районного управління РУ ГУ МВС України про внесення змін до виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа - відмовлено.

Враховуючи висновки Київської апеляційного суду, викладені в постанові від 10 березня 2020 року по справі №2-613/06, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пропустили без поважних причин строк для пред`явлення виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва по справі №2-613/06 до виконання про вселення до спірного приміщення, строк пред`явлення якого закінчився в 2015 році.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що що відповідачі у квартирі не проживають, квартплату та комунальні послуги не сплачують, будь-яких домовленостей між ним та відповідачами з приводу їх проживання в квартирі не було і не могло бути, у зв`язку з чим він просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Ч.2 ст.405 ЦК України визначає, що «член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом», а ст. 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено у суді першої інстанції, відповідачі не проживають у спірній квартирі та не сплачують комунальні послуги, що підтверджується Актами від 18.10.2018 року, від 21.12.2018 року, від 27.02.2009 року, від 24.04.2019 року виданими ЖЕД 305 Деснянського району м. Києва на підставі пояснень сусідів з квартири №219 та №221 та копіями квитанцій по оплаті за комунальні послуги, з яких вбачається що всі витрати по оплаті за комунальні послуги сплачує позивач.

Відповідно до листа начальника Деснянського УП ГУНП у м. Києві Косовського О.Г. вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що відповідно АІС «АРМОР» інформація щодо звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про перешкоди у користуванні квартирою у Деснянському УП ГУПН у м. Києві відсутня.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Слід зазначити, що позивач звертаючись з позовом посилався саме на непроживання відповідачів у спірному житлі без поважних причин та не посилався на інші істотні обставини, наприклад наявність у відповідача іншого житла,або інші.

Задовольняючи позов, суд вважав доведеною обставину не проживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі, яка є власністю позивача, понад один рік без поважних причин.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може, з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з 2006 року так і не виконала рішення про її вселення до спірної квартири, не було виконано також вказане рішення і позивачем по справі в добровільному порядку. З 2006 року ОСОБА_1 зверталась до суду з різними заявами, щодо внесення виправлень у виконавчі документи, поновлення їй строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, видачі дублікату, іншими заявами, що свідчить про те, що остання намагалась виконати рішення суду, яке згідно Конституції України є обов`язковим до виконання. Вказана поведінка свідчить про те, що ОСОБА_1 не втрачала інтересу до спірного житла і протягом тривалого часу намагалась в судовому порядку добитись виконання рішення суду, ухваленого іще в 2006 році. Не зважаючи на численні повернення виконавчого листа з різних причин суди зобов`язували відкривати виконавче провадження.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, яка покладена в основу висновку суду про встановлення факту не проживання відповідача в спірному житлі без поважних причин , оскільки відповідачка пропустила строк для пред`явлення виконавчого листа, виданого в 2006 році про її вселення до спірної квартири. Разом з тим, за іншою заявою ОСОБА_1 їй поновлено строк для пред`явлення цього ж виконавчого листа до виконання так Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року скасована ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року про відмову у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа про вселення її до спірної квартири задоволено. Апеляційним судом було встановлено, що заявниця пропустила строк пред`явлення виконавчого листа до виконання з поважних причин. За таких обставин, виходячи з наявності на даний час рішення суду, яке свідчить про те, що ОСОБА_1 має право на виконання рішення суду про її вселення до спірної квартири і не виконання з 2006 року такого рішення позивачем в даній справі в добровільному порядку, свідчить про відсутність підстав для висновку, що ОСОБА_1 без поважних причин не користується житлом в квартирі позивача понад один рік, як колишній член його сім`ї. Оскільки, звертаючись до суду, позивач не посилався на інші істотні обставини, які б вказували на наявність у відповідачки іншого житла , та відповідно наявність за таких обставин підстав для переважного права на захист його права власності перед правами відповідача , колегія суддів перевіряє законність рішення лише в межах заявлених вимог, та приходить до висновку, що факт не проживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин є недоведеним.

Посилання позивача на те, що 10 лютого 2021 року Деснянський районний суд м. Києва визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист про вселення відповідачів у спірну квартиру, виданий в липні 2006 року, колегія суддів не приймає, оскільки вказана ухвала на даний час перебуває в стані оскарження. Крім того, законність рішення суду, в даній справі, апеляційний суд перевіряє станом на дату його ухвалення. Тобто, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в 2021 році не може впливати на рішення суду, постановлене 11 вересня 2020 року.

Частинами 3, 4 ст. 376 ЦПК України, передбачено, що підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що апеляційним судом встановлено, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, рішення суду підлягає скасуванню в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування спірною квартирою з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Разом з тим, суд роз`яснює позивачу , що він не позбавлений права звернутись до суду з позовом про усунення йому перешкод у здійсненні права власності, припинення сервітутного права відповідача, через наявність інших істотних обставин, наявності у відповідача іншого житла та у зв`язку з необхідністю ним чи то розпорядитись своєю власністю, чи використати свою власність для власного проживання.

Також колегія суддів, задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 лише в частині скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого щодо неї, оскільки остання не надала суду наявності у неї повноважень, оскаржити рішення в інтересах ОСОБА_3 , який станом на дату ухвалення рішення вже набув повноліття і відповідно на власний розсуд розпоряджається своїми правами.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так із матеріалів справи вбачається, що скаржник у справі, подаючи апеляційну скаргу сплатила судовий збір у розмірі 1152 грн. 40 к. Таким чином з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір 1152 грн. 40 коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1152 ( одна тисяча сто п`ятдесят дві ) грн. 40 к.

Реквізити сторін:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована з адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.

Головуючий суддя: О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик