Справа №705/3249/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Білик О.В.

за участю секретаря судового засідання Щербакової Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 31 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_2 позичив у нього кошти в розмірі 13000 доларів США строком до 12 січня 2015 року. Даний факт підтверджується розпискою, підписаною власноручно відовідачем по справі у присутності свідків. Таким чином, заборгованість по договору позики від 31 грудня 2014 року становить 13000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.08.2017 (1 долар США = 26,00 гривень) складає 338 000 гривень. Позивач вказує, що у зазначений термін відповідач вказаної грошової суми не повернув, під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов`язання, а тому і виник даний спір. Посилаючись на норми чинного законодавства України позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 338 000 грн., судовий збір - 3380 грн., послуги адвоката - 1000 грн., а всього 341 380, 00 грн.

10.05.2018 від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву про стягнення боргу, в якому вказано, що 31.12.2014 ОСОБА_2 ніяких коштів у ОСОБА_1 не отримував. Одночасно представник позивача зазначив, що ОСОБА_2 неодноразово отримував в борг в ОСОБА_1 грошові кошти, які в обумовлений строк йому повертав. На підтвердження договорів позики, ОСОБА_2 підписував роздруковані та надані позикодавцем розписки. При поверненні боргу, в міру своєї необізнаності, ОСОБА_2 розписки не забирав. ОСОБА_2 стверджує, що позики від ОСОБА_1 він отримував у національній валюті України, тобто в гривні. Позикодавець в розписці самостійно відображав по іноземній валюті за курсом, який складався на дату позики. Тому, пред`явлена в якості доказу розписка є нічим іншим, як удаваним правочином, з огляду на приписи статті 235 Цивільного кодексу України. У відзиві представник відповідача зазначає, що розписка у своєму тексті має три дати видачі позики: 31 грудня 2014 року - дата на яку посилається позивач; 28 листопада 2014 року - дата отримання коштів, прописана в тексті самої розписки; 01 грудня 2014 року - дата, яка стоїть перед підписом ОСОБА_2 . Отже, твердження позивача про те, що позичальник, отримав в ОСОБА_1 кошти 31.12.2014 не відповідає дійсності. Зі слів ОСОБА_2 , він не міг би поставити у розписці датою, відмінною від тієї, яка стояла біля такого підпису. Виходячи з тексту розписки, ніяким чином неможливо визначити сам момент укладення договору позики, а відповідно виникає сумнів у тому, чи був укладений договір взагалі. Позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладання договору позики від 31.12.2014, тому в нього відсутні будь-які правові підстави вимагати повернення позики за зазначеним ним договором. Посилаючись на норми чинного законодавства України представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

15.05.2018 від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій він вказав, що представник відповідача намагається заплутати суд, так як фактичними обставинами справи є те, що 31 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_2 в присутності 2 свідків, підписав розписку відповідно до якої 28 листопада 2014 року позичив у ОСОБА_1 кошти в розмірі 13000 доларів США строком до 12 січня 2015 року. Крім того, стосовно дати яка стоїть в розписці перед підписом ОСОБА_2 , а саме 01 грудня 2014 року- то це є технічною помилкою, що в жодному разі не відмінює факту отримання відповідачем позики та зобов`язання останнього повернути грошові кошти у встановленому порядку в обумовлений проміжок часу. Позивач вказує, що будь-якого факту отримання чи повернення грошових коштів представник відповідача підтвердити не може так як не був присутній за вказаних обставин, більше того за попередні випадки коли відповідач позичав грошові кошти, то під час їх повернення надані ним розписки останній забирав. Посилання представника відповідача про отримання позики у національній валюті є надуманим та безпідставним та не містить жодного фактичного підтвердження. Факт підпису у вказаній розписці не оспорюється. В самій розписці чітко вказано яку суму у якій валюті та на який період отримує відповідач від позивача. На підставі викладеного вище позивач просив позов задоволити.

Позивачем подавалася до суду позовна заява в зміненій редакції (в якій фактично збільшено позовні вимоги), однак 18.05.2021 ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області позовну заяву ОСОБА_1 від 09.10.2018 в новій редакції, в якій фактично збільшено позовні вимоги, повернуто позивачу.

Позивач в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явився, попередньо подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнали.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію позивача та відповідача, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписки про отримання грошових коштів за усним договором позики, підписаної власноручно ОСОБА_2 у присутності двох свідків, він отримав у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 13000 доларів США, у якій зазначено, що кошти він зобов?язується повернути до 12 січня 2015 року.

Таким чином, судом встановлено наявний у відповідача борг за розпискою (фактично договором позики) станом на момент подачі позову до суду в сумі 13000 доларів США, визначена валюта позики і валюта грошового зобов`язання і встановлено строк повернення боргу. Тобто у позичальника з даної розписки, виникло грошове зобов`язання, яке має бути виконане належним чином і відмова від виконання якого суперечить вимогам закону, що регулює дані правовідносини.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому укладення договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до довідки від 03.08.2017 про встановлений офіційний курс валют гривні щодо долара США, виданої АТ КБ «Приватбанк», станом на 03.09.2017 1 долар США становить 25,90 грн. (а.с. 7).

При цьому, подаючи позов до суду 09.08.2017 позивач просив стягнути заборгованість у гривневому еквіваленті та порахував заборгованість згідно комерційного курсу валют відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» від 03.08.2017 станом на 03.08.2017, що становить 26.00 грн. за 1 дол.США.

У постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 року у справі N 910/2031/16, зроблено висновок, що «якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову».

У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2018 року у справі N 916/1435/17, вказано, що стягненню підлягає грошова сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову.

На час розгляду справи в суді борг позивачу відповідачем не повернутий, про що свідчить ненадання відповідачем документів, які б підтверджували повернення боргу позивачу.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач написав розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, ОСОБА_2 , заперечуючи передачу йому грошових коштів 31.12.2014, не був позбавлений можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористався. Крім того, відповідач не звертався до позивача з вимогою про повернення йому боргової розписки, з підстав передачі вказаних у розписці грошових коштів.

Відповідач не довів належними доказами того факту, що після написання ним розписки він повернув позивачу суму, вказану у цій розписці, тому встановленим є факт невиконання вказаного у розписці грошового зобов`язання, що виникло з договору позики, його розмір та валюта, і факт його прострочення, - що є підставою як для стягнення суми боргу.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідно до відомостей на офіційному сайті Національного банку України, станом на 09.08.2017 ( на момент подачі позову до суду) офіційний курс валюти гривні щодо долара США, встановлений НБУ, становив 25.73 грн. за 1 долар США, то з відповідача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 13 000 дол. США, що згідно офіційного курсу валют станом на 09.08.2017, тобто на день подання позовної заяви до суду еквівалентно 334490 грн.

Таким чином, на підставі встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи суд приходить до переконання, що вимоги позивача є обґрунтованими, законними та підлягають до часткового задоволення, оскільки між сторонами існують боргові зобов?язання і в установлений строк виконані не були.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката в сумі 1000 грн., слід зазначити таке.

За правилами частини першої, пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України, станом на момент подачі позову до суду, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 84 ЦПК України, станом на момент подачі позову до суду, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Таким чином, позивач зобов`язаний з урахуванням обставин і складності справи подати належні докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого, суд надає обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально (без надання оцінки доказам та аргументам) вказати про відсутність підстав для компенсації таких витрат на користь відповідача за рахунок позивача.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено критерії, за якими визначається співмірність витрат на оплату послуг адвоката.

В підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду було надано лише квитанцію, надану адвокатом А.Пархетою на суму 1000 грн. Будь-яких інших доказів на підтвердження надання послуг на професійну правничу допомогу позивачем надано не було.

Оскільки документального розрахунку та обґрунтування витрат на правову допомогу, а саме які роботи були виконані, за який час, що було зроблено представником для підготовки позову тощо, позивачем не надано, суд приходить до висновку, що вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Крім того, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім за подачу позовної заяви судовий збір.

З оригіналу квитанції від 08.08.2017, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що при подачі даної позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 3380 грн., тому підлягає стягненню з відповідача на його користь, із врахуванням того факту, що позов задоволено частково ( відповідно до суми задоволених позовних вимог - 98,96%) кошти в сумі 3344.85 грн.

Відповідно до ст.ст. 526,527,530,610,612,625,1046,1049,1047,1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13,19,23,128,258-259,264,265,273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , 1984 року народження ( паспорт серії НОМЕР_1 , що виданий Уманським РВ УМВС України в Черкаській області), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , кошти за борговою розпискою в розмірі 13000 (тринадцять тисяч) дол.США, що станом на 09.08.2017 згідно офіційного курсу НБУ становить в еквіваленті 334490 грн. (триста тридцять чотири тисячі чотириста дев`яносто гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 , 1984 року народження ( паспорт серії НОМЕР_1 , що виданий Уманським РВ УМВС України в Черкаській області), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений судовий збір в розмірі 3344,85 грн.

Копію рішення направити сторонам.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Білик