Номер провадження: 22-ц/813/4591/21
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, зміну способу стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

20.09.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду до ОСОБА_1 з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, зміну способу стягнення аліментів мотивуючи це тим, що рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22.12.2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 2005 року народження стягнуто аліменти уу твердій грошовій сумі 844 грн. 50 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним головним державним виконавцем Другого Київського ВДВС Головного територіального управляння юстиції м. Одеси станом на 31.08.2019 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів дорівнювала 42 439,42 грн. Оскільки наявне прострочення зобов`язання ОСОБА_1 по сплаті аліментів, то з нього відповідно до положень статті 196 СК України підлягає стягненню пеня, розмір якої за весь час прострочення щомісячних виплат становить 109 067 грн. 23 коп. З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 42 439 грн.42 коп., так як розмір неустойки не може перевищувати розмір заборгованості по аліментам.

Також ОСОБА_2 просила змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача на утримананя неповнолітнього ОСОБА_3 2005 року народження, зі стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 844 грн. 50 коп. щомісячно на 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , посилаючись на те, що розмір аліментів 844 грн. 50 коп., який визначений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року не відповідає рівню достатньому для нормальної життєдіяльності дитини, який встановлений законодавством у вигляді розміру передбаченому у законі України про держаний бюджет на відповідний рік і який, як мінімум щорічно, а реально і 2-3 рази на рік змінюється. На даний час розмір аліментів, визначений у рішенні суду 844 грн. 50 коп. щомісячно не відповідає мінімальному розміру аліментів гарантованому законодавством. Крім того, позивач вказує, що даний розмір не покриває витрати, які необхідні для гармонійного розвитку дитини, її належному відпочинку та отримання необхідної освіти, повноцінного харчування, забезпечення одягом тощо.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, зміну способу стягнення аліментів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 18 вересня 2019 року у розмірі 42 439 грн. 49 коп. Змінено спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми, встановленої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року на 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 починаючи з дня набрання чинності рішенням суду до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання про стягнення в дохід держави з відповідача судового збору в сумі 1536 грн. 80 коп.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати та відмовити позивачу у задоволенні позову, змінивши спосіб стягнення аліментів на неповнолітнього сина на 50% встановленого законом прожиткового мінімуму, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 42 439 грн. 49 коп., змінюючи спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року з твердої грошової суми 844 грн. 50 коп. щомісячно на 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 починаючи з дня набрання чинності рішенням суду до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Повністю погодитися з усіма такими висновками суду прешої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 листопада 2000 року перебували у зареєстрованому Палацом урочистих подій відділу реєстрації актів цивільного стану адміністрації муніципальної освіти Орджонікідзевського району м.Уфи Республіки Башкортостан Російської федерації, шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року. Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2016 року визначено з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22 грудня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 844 гривні 50 копійок щомісячно, починаючи з дати подачі позову - 08 жовтня 2015 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- позивачем надано до виконавчої служби виконавчий лист про стягнення аліментів на сина, однак відповідачем рішення суду належним чином не виконується;

- згідно з розрахунком державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 18 вересня 2019 року, заборгованість у ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 18 вересня 2019 року становить 42 439 грн. 42 коп.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Такий самий висновок набув Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.12.2020 року у справі № справа № 661/905/19, згідно з якою уточнено висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), із зазначенням, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Судом вірно встановлено, що на час звернення до суду у вересні 2019 року з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, у платника аліментів існувала заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 42 439 грн. 42 коп.

Проте платник аліментів не довів, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який виконаний державним виконавцем у розмірі 42 439 грн. 42 коп. станом на 31.08.2019 року, не відповідає законодавству і є помилковим, що має наслідком відсутність у нього заборгованості за аліментами за вказаний період часу.

Також платник аліментів не довів, шо зазначена у розрахунку державного виконавця заборгованість за аліментами виникла з обставин, які об`єктивно не залежали від нього і що він дійсно вживав протягом всього періоду прострочення всі необхідні заходи для сплати аліментів і виникнення прострочення сплати аліментів відбулося не з його вини.

Колегія суддів звертає увагу, що наведений у позові розрахунок пені за прострочення сплати аліментів виконаний із застосуванням формули, яка була визначена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та у справі №333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року.

Наявність суто арифметичних помилок при виконанні розрахунку заборгованості за пенею по аліментам також не вбачається.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для стягнення пені по аліментам і відсутність обставин, які є підставою для звільнення платника аліментів від стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Оскільки розмір заявлених вимог узгоджується з положеннями ч.І ст.196 СК України, а відповідачем не надано до суду відомостей, які мають значення для застосування ч.2 ст. 196 СК України, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення заявлених вимог про стягнення пені у заявленому позивачем розмірі.

При цьому судова колегія вбачає, що відповідачем не надано належних доказів про свій майновий або сімейний стан, що у відповідності до ч.2 ст. 196 СК України може враховуватися для зменшення пені по аліментам.

Представлені ОСОБА_1 довідки, що він не отримує ніяких видів державних соціальних допомог, не перебуває на обліку в центрі зайнятості, не звертався за отриманням пенсії, не є безумовним підтвердженням скрутного майнового стану і може свідчити, як про відсутність самої потреби у таких виплатах так і про виправдання несплати або несвоєчасної сплати аліментів. Визначальним фактором оцінки майнового стану є висвітлення джерел існування з документальним підтвердженням таких джерел.

Оскільки апелянтом не надано доказів про джерело доходу за рахунок якого він задовольняє потреби своєї життєдіяльності (майнового стану) за відсутності офіційного працевлаштування, колегія суддів позбавлена можливості в розумінні ч.2 ст. 196 СК України вирішити питання про зменшення розміру неустойки за прострочення сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновку суду першої інстанції в цій частині рішення не впливають і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Що стосується рішення суду в частині зміни способу стягнення аліментів, колегія суддів виходить з наступного.

Обгрунтовуючи позов про зміну способу стягнення аліментів, який визначено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року в твердій грошовій сумі 844 грн. 50 коп. щомісячно на ј частку з всіх видів доходів відповідача, позивач виходила того, що розмір аліментів, визначений у рішенні Київського районного суду м. Одеси 844 грн. 50 коп. щомісячно не відповідає мінімальному розміру аліментів гарантованому законодавством (50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що перевищує розмір стягнення аліментів за рішенням суду) і крім того розмір аліментів 844 грн. 50 коп. вже не покриває витрати, які необхідні для гармонійного розвитку дитини, її належному відпочинку та отримання необхідної освіти, повноцінного харчування, забезпечення одягом тощо. При цьому позивач вказала, що платник аліментів має значну заборгованість зі сплати аліментів на дитину.

Тобто обґрунтування зміни способу стягнення аліментів на ј частини від всіх видів доходів платника аліментів, позивачем зведені до необхідності їх фактичного збільшення для задоволення життєвих потреб дитини, про яку платник аліментів не підклується, оскільки має заборгованість за аліментами, які визначені за рішенням суду в твердій грошовій сумі 844 грн. 50 коп. щомісячно.

Судова колегія виходить з такого.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Згідно частини другої статті 182 СК України (у редакції, чинній до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-УІІІ частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19).

Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Згідно з частиною першою статті 192 Сімейного кодексу розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Висновки щодо зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження, узгоджуються з положеннями статті 192 Сімейного кодексу України, оскільки зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Позивачем не доведено належними доказами, що ініційована нею зміна способу присудження (стягнення) аліментів не має під собою зміну розміру їх стягнення і не призведе до їх збільшення.

Більше того, виходячи з обгрутувань наведених у позові зміна способу стягнення аліментів на стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів позивачем пов`язується з недостатністю розміру аліментів, які визначені за рішенням суду від 22.12.2016 року у твердій грошовій сумі 844 грн. 50 коп. щомісячно і намаганням таким чином збільшити розмір їх стягнення.

В розумінні ст.. 192 СК України одержувач аліментів може звернутися до суду із заявою про зміну (збільшення) їх розміру (способу присудження) лише у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів. В свою чергу значне погіршення матеріального становища платника може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Проте всі ці обставини підлягають доказуванню ініціатором зміни розміру/способу стягнення аліментів. Тобто, в даному випадку тягар доведення покладається на одержувача аліментів.

Будь-яких доказів покращення матеріального становища або принаймні суттєвої зміни майнового матеріального стану у період після визначення розміру аліментів за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року і до звернення одержувача аліментів до суду з відповідною позовною вимогою у вересні 2019 року, матеріали справи не містять.

Сам же по собі факт часткової сплати платником аліментів заборгованості у розмірі понад 40 000 грн. у грудні 2019 року не є достатнім доказом покращення (зміни) його майнового стану, а свідчить лише про часткове виконання платником аліментів свого обов`язку зі сплати заборгованості по аліментам, яка утворилась на протязі 3-х років і можливістю платника аліментів не допускати прострочення за аліментними платежами, визначеними рішенням суду.

Прострочення сплати аліментів за наявності вини платника аліментів є підставою для нарахування неустойки на суму простроченої заборгованості по аліментам і не є в розумінні ст. ст. 182, 192 СК України підставою для зміни способу присудження аліментів, а також і способу їх присудження у разі недоведеності, що зміна способу стягнення аліментів не буде наслідком зміни (збільшення) розміру стягнення аліментів.

Враховуючи наведене, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог про зміну способу стягнення аліментів.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог, в іншій частині рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлена права пред`явити такий самий позов, на загальних підставах, у разі доведення зміни майнового стану відповідача, та з урахуванням відповідних змін до Сімейного кодексу України.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки при ухваленні апеляційним судом нового судового рішення в задоволенні позову в частині вимог про зміну способу стягненя аліментів відмовлено, а в решті вимог про стягнення пені рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати у вигляді судового збору в дохід держави підлягають перерозподілу, в порядку якого з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

В порядку перерозподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 18.01. 2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова