КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Видюком Дмитром Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, згідно з яким просила: зняти арешт з Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та виключити запис обтяження 24363719 від 03.11.2004 року.

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме: Ѕ житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, постановою нотаріуса від 07.11.2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ вищевказаного будинку, оскільки згідно з постановою Державної виконавчої служби Радянського районного управління юстиції у м. Києві від 24.01.2000 року на вказане спадкове майно було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження (номер запису про обтяження 24363719 від 03.11.2004 року).

За вказаних обставин, а також посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав на майно, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 87-89).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, зазначає, що вищенаведене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що він є неналежним позивачем у справі, адже прийнявши в установленому порядку законом порядку спадщину, позивач набув речові права на успадковану квартиру з часу відкриття спадщини.

При цьому, зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано того, що зняття арешту зі спірного будинку не порушує прав третіх осіб (а.с. 92-97).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.07.2020 року апеляційну скаргу залишено без руху (а.с. 107, 108).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.08.2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (а.с. 118, 119).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.09.2020 року справу призначено до розгляду (а.с. 123).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач не з'явився у судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме: Ѕ житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з постановою нотаріуса від 07.11.2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ вищевказаного будинку, оскільки згідно з постановою Державної виконавчої служби Радянського районного управління юстиції у м. Києві від 24.01.2000 року на вказане спадкове майно було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження (номер запису про обтяження 24363719 від 03.11.2004 року).

При цьому, відповідно до вказаної постанови Державної виконавчої служби Радянського районного управління юстиції у м. Києві, арешт на спадкове майно було накладено при примусовому виконанні виконавчого напису № 4474, виданого 29.06.1999 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_3 боргу у сумі 19 278 грн. 00 коп.

Разом з тим, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 22.10.2019 року, у ВДВС відсутні виконавчі провадження, боржником за якими є ОСОБА_3 , а у спеціальному розділі АСВП відсутні відомості щодо перебування виконавчих проваджень відносно ОСОБА_3 у минулі роки, оскільки повне внесення відомостей до Єдиного реєстру виконавчих проваджень (який діяв до 31.12.2016 року) щодо сторін виконавчого провадження почало здійснюватися у 2007 році.

Крім того, як зазначено у вказаному листі, оскільки журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцям, та завершені до 2015 року виконавчі провадженні знищені за закінченням строку зберігання, не виявляється можливим надати інформацію стосовно характеру заборгованості, а також винесення постанови про звільнення майна з-під арешту у спосіб, визначений Законом України "Про виконавче провадження".

Будь-яких відомостей стосовно особи, в інтересах якої було накладено арешт на частину спірного будинку, ані вказаний лист, ані копії матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_3 не містять.

У свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги як оформити свої спадкові права на частину спірного будинку, так і в повному обсязі користуватися та розпоряджатися цим майном та на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, колегія суддів вважає, що обтяження майна, яке позивач прийняв у спадщину, за відсутності будь-яких правових підстав для цього, порушують права останнього як особи, яка набула речові права на успадковану частину будинку, та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню ним права володіння, користування та розпорядження майном.

Висновок суду першої інстанції про пред`явлення позову до неналежного відповідача, є помилковим, адже, враховуючи відсутність будь-яких відомостей стосовно особи, в інтересах якої було накладено арешт на частину спірного будинку, єдиним можливим способом захисту порушеного права позивача було пред`явлення ним позову до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, як особи, якою було накладено арешт.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Видюком Дмитром Володимировичем, - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з майна - задовольнити.

Скасувати арешт Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою Державної виконавчої служби Радянського районного управління юстиції у м. Києві від 24 січня 2000 року, та виключити запис про обтяження 24363719 від 03 листопада 2004 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 22 січня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська