Справа № 569/3568/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року місто Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Махаринець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 80 000 грн. 00 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом від 07 вересня 2017 року № 219-к її звільнено з посади начальника абонентної служби РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» у зв`язку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року у справі № 569/15473/17 її поновлено на посаді начальника служби обліку та реалізації води РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. 26 березня 2019 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року скасовано Рівненським апеляційним судом. Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 569/15473/17 скасовано постанову Рівненського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року залишено в силі. 20 січня 2021 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року набрало законної сили та підтверджує порушення відповідачем трудових прав позивача.

Вказує, що як встановлено судовим рішенням позивач була звільнена із займаної посади начальника служби (перейменованої служби з обліку та реалізації води) згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників за наявності таких обставин: посада начальника служби скорочена не була; вона мала статус одинокої матері; адміністрація відповідача намагалася створити враження, що абонентна служба і служба обліку та реалізації води два різні підрозділи; на посаду, яку займала позивач був переведений інший працівник ОСОБА_3 . Зазначає, що після звільнення на довгий час опинилася в ситуації майже повної відсутності доходів, з необхідністю самостійно повністю отримувати себе та свою неповнолітню дитину ОСОБА_4 . Окрім того, вона не отримувала аліменти у період після звільнення, що підтверджується розрахунками заборгованості по аліментах. Також були порушені нормальні життєві зв`язки в першу чергу з колегами по роботі, оскільки будь-яке дружнє чи ділове спілкування з нею могло мати наслідком негативну реакцію з боку адміністрації відповідача. Захист її прав включаючи виклики в профком, переговори з адміністрацією, численні судові засідання, звернення в правоохоронні органи, пошук засобів на правову допомогу та ситуація невизначеності тривала понад три роки до кінця січня 2021 року, коли постановою Верховного Суду було констатовано порушення її прав. Враховуючи тривалий характер порушення трудових прав, її вразливе соціальне становище, глибину моральних переживань як за себе так і за свою дитину, велику кількість зусиль та часу, які були потрібні для захисту та відновлення порушених прав, їй завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює у 80 000 грн. 00 коп.

22 березня 2021 року представник відповідача ОСОБА_5 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вказує, що позивачем не подано ніяких доказів, які б підтвердили наявність в неї моральної шкоди. У вересні 2017 року, відразу після скорочення посади в абонентській службі РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», позивач отримала всі виплати та вже в лютому 2018 року працювала на посаді начальника абонентської служби ТОВ «Рівнетеплоенерго». Починаючи з вересня 2017 року позивач подає різнопланові позови до підприємства. За цей час позивач вдруге вийшла заміж та як відомо із соціальних мереж часто з сім`єю подорожує світом, що підтверджує хороший моральний стан ОСОБА_2 . Зазначає, що відповідно до ст. 233 КУпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Окрім того, вважає, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, а представник позивача зловживає своїми процесуальними правами та штучно створює собі додатковий гонорар.

24 березня 2021 року представник відповідача ОСОБА_6 подала заяву аналогічну за змістом відзиву, в якій просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

24 березня 2021 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач намагається применшити завдану позивачу моральну шкоду. По-перше, посада ОСОБА_2 не була скорочена, а перейменована. Протягом двох місяців з 03 липня 2017 року до дати звільнення позивача 08 вересня 2017 року дві особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 займали одну і ту ж посаду начальника служби і отримували заробітну плату за однією і тією ж посадою. На позивача чинився тиск у спробі змусити її перейти на нижчу посаду. По-друге, після звільнення позивач близько п`яти місяців не мала роботи та перебувала у стані постійного психологічного напруження і невизначеності, маючи на самостійному утриманні неповнолітню дитину. Розгляд справи № 569/15473/17 про поновлення на роботі лише в суді першої інстанції тривав понад рік через зловживання відповідачем процесуальними правами та невиконання процесуальних обов`язків. Відповідач двічі умисно відмовився виконувати ухвалу суду про витребування інформації і виконав вимоги ухвали лише після подання представником позивача повідомлення до поліції про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 382 КК України. Відповідач не тільки порушив трудові права позивача, але й робив усе можливе, щоб відновлення цих прав не могло відбутися в законний спосіб в судовому порядку. Щодо заперечень відповідача проти стягнення судових витрат в частині оплати правничої допомоги зазначив, що відповідні докази про їх розмір та сплату будуть подані в судовому засіданні відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з мотивів у ньому наведених.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнала повністю, з підстав викладених у відзиві, просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року в справі №569/15473/17 позов ОСОБА_2 до РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" від 07 вересня 2017 року № 219-к-ВД-000525 «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника служби обліку та реалізації води РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал". Стягнуто з РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 вересня 2017 року по 18 грудня 2018 року в розмірі 321 119 грн. 85 коп. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Стягнуто з РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" в дохід держави судовий збір в розмірі 1 280 грн. 00 коп. Стягнуто з РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 на посаді начальника служби обліку та реалізації води РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал". Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року встановлено, що змін в організації виробництва і праці, які стосувалися позивача ОСОБА_2 , і з якими закон пов`язує право роботодавця звільнити працівника згідно з п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, на РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" не відбулось, відповідачем не в повному обсязі виконано вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України та ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, порушено вимоги ст. 184 КЗпП України щодо недопущення звільнення одинокої матері, яка має дитину віком до 14 років без працевлаштування.

Таким чином, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року встановлено порушення трудових прав ОСОБА_7 .

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 26 березня 2019 року скасовано, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року залишено в силі.

Відповідно до копії наказу РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" № 140-к-ВД-001105 від 03 липня 2017 року про переведення на іншу роботу, ОСОБА_3 переведено на посаду начальника служби 03 липня 2017 року.

Як слідує з розрахунків заборгованості від 13 травня 2019 року № 38292 та від 04 червня 2020 року № 103840 проведених державними виконавцями Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у боржника ОСОБА_8 наявна заборгованість зі сплати аліментів з виконання виконавчого листа № 569/1477/14-ц від 11 квітня 2014 року, виданого Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 643 грн., станом на 01 травня 2019 року 5 333 грн. 96 коп., а сукупний розмір заборгованості по аліментах - 36 940 грн. 96 коп. та сукупний розмір заборгованості станом на 01 червня 2020 року - 9 929 грн. 50 коп.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення роботодавцем трудових прав працівника, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння йому моральної шкоди.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в цивільній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення трудових прав позивача, яке полягало у звільненні з роботи одинокої матері, яка має дитину віком до 14 років без працевлаштування, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач при переведенні на посаду, яку вона займала, іншого працівника, подальше незаконне звільнення, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

За таких обставин, суд доходить висновку про задоволення позову частково.

Стосовно твердження відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду необхідно зазначити, що рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2018 року, яким встановлено порушення трудових прав позивача, набрало законної сили 20 січня 2021 року після скасування Верховним Судом постанови Рівненського апеляційного суду від 26 березня 2019 року про відмову у позові. З позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 звернулась 18 лютого 2021 року, тобто в межах трьох місяців з моменту як судовим рішенням, яке має преюдиційний характер, встановлено порушення її трудових прав, тому строк звернення до суду з даним позовом не пропущений.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача судових витрат по справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 56 грн. 75 коп.(5000х908/80000).

Окрім того, суд роз`яснює позивачу ОСОБА_2 , що згідно п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відтак, вона має право звернутися до суду з клопотанням про повернення надміру сплаченого судового збору в сумі 1 362 грн. 00 коп., оскільки нею внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, здійснених позивачем у зв`язку з розглядом позову, які складаються з витрат за надання правничої допомоги у розмірі 4 000 грн. 00 коп. суд враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надання правничої допомоги позивачу в розмірі 4 000 грн. 00 коп. не підтверджені належними доказами. Представником позивача додано лише квитанцію до прибуткового касового ордера № 26 від 01 лютого 2021 року, з якої вбачається, що кошти в сумі 4 000 грн. прийнято від ОСОБА_2 за дог. № 21-007 від 01 лютого 2021 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, однак договір про надання правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої допомоги та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги надано не було.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки зазначені витрати не підтверджено належними доказами вони до стягнення з відповідача на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5 000 ( п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 56 (п`ятдесят шість) гривень 75 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.

Позивач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства «Рівнеоблводоканал», місцезнаходження: вул. Ст. Бандери, буд. 2, .

Повне судове рішення складено 24 травня 2021 року.

Суддя О.О. Першко