КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/295/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2021 року місто Київ

справа № 757/18811/20-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л., повний текст рішення складено 18 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю «Євромікс» з іноземними інвестиціями, треті особи: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Інго», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив стягнути з Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю «Євромікс» на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 16892 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 08 лютого 2020 року о 13.03 год. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ЗАЗ LANOSPICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Вказував, що постановою Старобільського районного суду Луганської області від 05 березня 2020 рокуОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.

Зазначав, що водій автомобіля «ЗАЗ LANOS PICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю «Євромікс» з іноземними інвестиціями.

Посилався на те, що цивільна відповідальність автомобіля «ЗАЗ LANOSPICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 , належного Українсько-американському товариству з обмеженою відповідальністю «Євромікс» була застрахована в АТ «СК «Інго», що підтверджується полісом №АО 2372680.

Вказував, що згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №008/20 від 25 квітня 2020 року вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 складає 34648 грн.

Зазначав, що 10 лютого 2020 року вінподав заяву до АТ«СК «Інго» про виплату страхового відшкодування та 24 квітня 2020 року страхова виплатиластрахове відшкодування в сумі 17756 грн.

Вважає, що оскільки реальна вартість збитків, що була йому завдана складає 34648 грн., а тому відповідач повинен відшкодувати йому різницю між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, а саме: 16892 грн. (34648 грн. - 17756 грн.).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції було помилково застосовано аналогію закону, оскільки ЦК України чітко визначена норма матеріального права, яка в даному випадку підлягає застосуванню, а саме стаття 1194 ЦК України, якою передбачено обов`язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди - сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вказував, що оскільки позов пред`явлено не до страховика АТ «СК «Інго», який виплатив узгоджений розмір страхового відшкодування в сумі 17756 грн., а до особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, то відповідно до вимог ст.1194 ЦК України відповідач повинен сплатити йому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 16892 грн., що узгоджується з нормами матеріального права визначеними в статтях 22, 1166, 1172, 1187, 1188, 1192 ЦК України, зазначеними ним як підставу позову.

Зазначав, що при розгляді справи судом першої інстанції були порушені його процесуальні права, визначені ст.ст.43, 212 ЦПК України щодо участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що також передбачено ч.7 ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки про результати розгляду клопотання його представника - адвоката Красноруцького О.М. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, поданого 25 травня 2020 року через систему «Електронний суд» їх не було повідомлено, вони змушені були направити до суду заяви про розгляд справи без їх участі з метою унеможливлення залишення позову без розгляду згідно вимог ст.257 ЦПК України, так як безпосередня участь в судовому засіданні в період введеного в Україні карантину була не бажана згідно рекомендацій голови ради суддів України, викладених у листі №9рс-186/20 від 16 березня 2020 року.

Вважає, що він та його представник були позбавлені можливості прийняти участь в судовому засіданні, надати відповідні пояснення та навести окремі доводи на підтвердження позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 лютого 2020 року о 13.03 год. у смт. Біловодськ Луганської області на перехресті вул. Шевченко - вул. Луганська - вул. Бараниківська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ЗАЗ LANOSPICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Водій автомобіля «ЗАЗ LANOS PICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю «Євромікс».

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль«ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 належить ОСОБА_3 .

Згідно з нотаріально посвідченою довіреністю серії ННЕ №932296, виданою державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори Луганської області 13 червня 2019 року власник автомобіля «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 керувати, володіти і розпоряджатися зазначеним автомобілем.

Постановою Старобільського районного суду Луганської області від 05 березня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мани місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до полісу №АО 2372680 цивільно-правова відповідальність автомобіля «ЗАЗ LANOS PICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 , належного ТОВ «Євромікс», на момент ДТП була застрахована в АТ «СК «Інго».

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до АТ «СК «Інго» заяву про виплату страхового відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «СК «Інго»звернулося до експерта для визначення оцінки вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 .

Згідно з розрахунком №2347132, складеним 19 лютого 2020 року матеріальний збиток, завданий автомобілю «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 складає 34095,50 грн.

24 квітня 2020 року позивачу АТ «СК «Інго» виплатилострахове відшкодування в сумі 17756 грн.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 від 25 квітня 2020 року №008/20, який був виконаний на замовлення ОСОБА_1 :

вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 62533,02 грн.;

вартість матеріального збитку складає 34648 грн.

При цьому, у висновку зазначено, що згідно п.8.2 Методики вартість матеріального збитку дорівнює ринковій вартості транспортного засобу.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що оскільки реальна вартість збитків, що була йому завдана складає 34648 грн., а тому відповідач, як власник автомобіля «ЗАЗ LANOS PICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 повинен відшкодувати йому різницю між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, а саме: 16892 грн. (34648 грн. - 17756 грн.).

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що оскільки відповідно до полісу №АО 2372680 цивільно-правова відповідальність автомобіля «ЗАЗ LANOS PICK-UP» д.н.з. НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована в АТ «СК «Інго», а тому обов`язок по сплаті страхового відшкодування у повному обсязі належить АТ «СК «Інго». Зазначав, що враховуючи, що позивач, не визнав свій автомобіль фізично знищеним у результаті ДТП та залишив його собі, страховик виплатив йому страхове відшкодування у розмірі різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП у розмірі 17756 грн., тобто відшкодував заподіяну матеріальну шкоду в повному обсязі, що знаходилося в межах ліміту відповідальності за договором страхування. Вважає, що позивач скористався своїм правом звернення безпосередньо до страховика та отримав страхове відшкодування, а АТ «СК «Інго» забезпечило реалізацію абсолютного права позивача на відшкодування шкоди, завданої у ДТП, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1194 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, збереження або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною 1 ст.1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

Згідно з ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

За змістом п.22.1 ст.22 вказаного Закону при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №14-176цс18, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Отже, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Згідно з ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

Відповідно до пункту 8.2 Методики, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ, в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.

Згідно з ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, виходячи з системного аналізу вказаної статті для визнання автомобіля фізично знищеним згода власника транспортного засобу фактично не потрібна.

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №643/4161/15-ц зроблено висновок, що порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 від 25 квітня 2020 року №008/20, який був виконаний на замовлення ОСОБА_1 вартість автомобіля до ДТП становила 34648 грн.

Як вбачається з розрахунку№2347132, складеного19 лютого 2020 року на замовлення АТ «СК «Інго» матеріальний збиток, завданий автомобілю «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 складає 34095,50 грн., тобто вартість автомобілю «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 до ДТП становила 34095,50 грн.

У вказаному розрахунку також зазначено, що у даному випадку встановлений факт неможливості відновлення КТЗ відповідно до технічних вимог виробника. Згідно з п.8.2 Методики, КТЗ відновлювати економічно недоцільно.

З матеріалів справи вбачається, що вартість пошкодженого автомобіля внаслідок ДТП становить 16338,76 грн.

Оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 перевищує його ринкову вартість до пошкодження, то його відновлення є економічно необґрунтованим, а автомобіль вважається фізично знищеним, виходячи з положень пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, у повідомленні потерпілого про ДТП №2347132, яке було подано 10 лютого 2020 року до АТ «СК «Інго», ОСОБА_1 вказував на те, що його автомобіль «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 зазнав великих пошкоджень кузова і ремонту не підлягає.

Так як відповідальність Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю «Євромікс» з іноземними інвестиціями на момент ДТП була застрахована у АТ «СК «Інго», у останнього виник обов`язок з відшкодування потерпілому шкоди, яка вираховується, як різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП.

Оскільки вартість залишків ТЗ, які залишилися у позивача становить 16892 грн., страхова компанія виплатила страхове відшкодування у розмірі 17756 грн., отже шкода, яка була заподіяна позивачу відшкодована у повному обсязі(34095,50 грн. - 16338,76 грн. = 17756 грн.).

Таким чином, АТ «СК «Інго» відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодувало потерпілому фактичний розмір завданої шкоди.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, скориставшись своїм правом на звернення безпосередньо до страховика, позивач отримав страхове відшкодування, а АТ «СК «Інго» забезпечило реалізацію права позивача на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, тому підстави для стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) на підставі статті 1194 ЦК України відсутні.

При цьому, позивач не заявляв вимог про стягнення на його користь коштів у повному обсязі з передачею після їх отримання залишків автомобіля відповідачу та/або страховій компанії.

Отже, посилання апеляційної скарги на те, що оскільки позов пред`явлено не до страховика АТ «СК «Інго», який виплатив узгоджений розмір страхового відшкодування в сумі 17756 грн., а до особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, то відповідно до вимог ст.1194 ЦК України відповідач повинен сплатити йому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 16892 грн. спростовуються вищевикладеним.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції його процесуальних прав, визначених ст.ст.43, 212 ЦПК України щодо не розгляду клопотання про участт в судовому засіданні в режимі відео конференції не є обов`язковою підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, оскільки в подальшому позивач та його представник подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: