П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року м. Київ

Справа № 754/12458/20

Провадження: № 22-ц/824/6716/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль A.A.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Горбенка Євгена Олександровича в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сенюти В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, розірвання договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.03.2020 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір індивідуального замовлення АВ-00785. Відповідно до вказаного договору, відповідач взяв на себе зобов`язанняпо виготовленню та передачі у його, позивача, власність конструкціїз полівінілхлориду ПВХ у вигляді вікна площею 2,836 кв.м. На виконання вказаного договору він, ОСОБА_1 , передав відповідачу завдаток у сумі 7200,00 грн. На наступний день, та в подальшому, він неодноразово телефонував представнику ФОП ОСОБА_2 , маючи намір повідомити відповідача про те, що змінив думку щодо отримання вказаних послуг та просив повернути сплачені ним кошти, на що отримав відмову та повідомлення, що замовлення вже у роботі. 04.05.2020 року за його адресою, попередньо йому зателефонувавши, було доставлено виріб з полівінілхлориду ПВХ у вигляді вікна площею 2,836 кв.м. Представники відповідача, не давши оглянути вказану конструкцію, повідомили про те, що доплаті підлягає сума коштів у розмірі 1700,00 грн, яку вінсплатив. Роздивившись своє замовлення, вінвиявив, що отриманий товар є неналежної якості. Вказане, на його, позивача, думку, свідчить про наявність підстав для визнання недійсним та розірвання договоруіндивідуального номер замовлення АВ-00785 від 29.03.2020 року, що укладений між ним та ФОП ОСОБА_2 , та відшкодування йому відшкодувати матеріальної у розмірі 8900,00 грн., що складає вартість вікна. Окрім того, через наведені обставини йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, оскільки він перебував у пригніченому та стресовому стані, не міг зосередитися на потрібних речах, ускладнилися стосунки з рідними та близькими людьми, а тому просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн та витрати на правову допомогу у сумі 6730,00 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір, індивідуальний номер замовлення АВ-00785 від 29.03.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 8900,00 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 5000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2960,80 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та в частині розподілу судових витрат, адвокат Горбенко Є.О. в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, що викладені у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та в частині розподілу судових витрат та ухвалити нове про задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на обґрунтування визначеного позивачем розміру моральної шкоди. Поза увагою суду залишились і положення Методики «Психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди». Окрім того, вважав, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини у справі, зокрема, щодо доведеності розміру судових витрат.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кушнеренко Є.Ю. в інтересах ФОП ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Також вказував, що позивачем до суду першої інстанції не подавала докази фактично понесених витрат на правову допомогу, а тому відсутні підстави для їх стягнення. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки рішення заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та вирішення питання щодо розподілу судових витрат, в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 29.03.2020 року між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ФОП ОСОБА_2 було укладено Договір Індивідуального замовлення № АВ-00785.

Відповідно до п. 1 предметом договору є виріб, площею 2,836 кв.м., білого кольору, заповнення 4*16*4, профіль ПВХ - білий.

Згідно п. 2 Договору, вартість метало пластикових виробів складає 8900,00 грн. (завдаток - 7200,00 грн. та борг до передачі у власність 1700,00 грн. ).

На виконання п. 3 вказаного Договору, 29.03.2020 року позивачем було сплачено кошти у розмірі 7200,00 грн., а 04.05.2020 року здійснено доплату у розмірі 1700,00 грн., про що свідчать копії товарних чеків (а.с.45).

Відповідно до п. 8 Договору, виконавець зобов`язується виконувати гарантійний ремонт профілю ПВХ протягом 5 років з моменту передачі виробів у власність замовника. Обов`язковою умовою гарантійного обслуговування є наявність у Замовника даного договору. Гарантійному ремонту не підлягають вироби, в яких виникли несправності та пошкодження, обумовлені неправильною експлуатацією, зберіганням, встановленням.

Згідновисновку судового експерта - віконний блок з ПВХ конструкцій, що був придбаний за договором № 00785 від 29.03.2020 року має недоліки, що в свою чергу не відповідає п. 5.5.1 ДСТУ Б В.2.6-23:2009 «Блоки віконні та дверні. Загальні технічні умови», п.5.2.5., п. 5.2.29, п. 5.2.38, п. 5.6.1. ДСТУ БВ.2.6-15:2011 «Блоки віконні та дверні полівінілхлоридні. Загальні технічні умови». Причиною виникнення недоліків у вигляді невідповідності площі фактично поставленого блоку, площі вказані й у договорі є виготовлення віконної конструкції не у відповідності із затвердженими замовником розмірами. Пошкодження у вигляді вм`ятин на рамі могли виникнути як при виготовленні конструкції, так і при транспортуванні. Викривлення (деформація) рами та стулки, найімовірніше виникли в процесі виробництва оскільки на виробі відсутні характерні ознаки механічного впливу, що міг спричинити викривлення конструкції під час їх транспортування або зберігання. Поставка конструкції у розібраному вигляді є наслідком її не збирання у комплектний виріб (а.с.108-117).

Ураховуючи те, що у період встановленого гарантійного строку, позивачем виявлено істотні недоліки вікна, що мали місце з вини виробника товару, що підтверджується висновком експерта, суд першої інстанції дійшов висновку про розірвання договору Індивідуального замовлення № АВ-00785, укладеного 29.03.2020 року між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ФОП ОСОБА_2 , та повернення сплачених позивачем коштів у розмірі 8900,00 грн.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 , як споживач, має право на відшкодування моральної шкоди, що полягає в неякісно наданих позивачу послугах з виконання робіт по виготовленню та передачі у власність конструкцій з полівінілхлориду ПВХ у вигляді вікна, а тому, ураховуючи вимоги розумності та справедливості суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6730,00 грн згідно договору № Т-1470 від 05.06.2020 року, суд першої інстанції виходив із того, що перелічені послуги у даному договорі та акті про надання юридичних послуг від 13.06.2020 року не пов`язані із розглядом справи у суді. Витрати,пов`язані зі розглядом справи у розмірі 38730,00 грн, задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача, не надано належних, достовірних доказів понесених витрат в зазначеному розмірі.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Закон про захист прав споживачів не містить застережень про те, що моральна шкода споживачу відшкодовується лише у разі завдання шкоди його життю чи здоров`ю.

Подібні висновки висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19).

Колегія суддів звертає увагу на те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування.

Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди законодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено.

При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви.

Розмір відшкодування моральної шкоди входить до предмета доказування. Розглядаючи визначення розміру моральної шкоди, слід зазначити, що це питання вирішується лише судом, проте сторони можуть пропонувати суду свої варіанти.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад медичними довідками, висновками) та іншими документами тощо, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди, обґрунтування визначеного позивачем розміру компенсації тощо.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Обґрунтовуючи заявлений до стягнення розмір моральної шкоди (10 000 грн), позивач посилався на те, що діями відповідача, які виявились у виготовленні неякісного товару, йому завдано моральної шкоди через душевні страждання та хвилювання, перебування у стресовому, пригніченому стані, приниженні честі, гідності, не змозі зосередитись на потрібних речах, відчуття безпорадності, безправності та несправедливості, стійку втому, роздратованість, тривогу. Ситуація, яка склалась заважає йому, позивачу, у повсякденному житті, ускладнює стосунки з рідними та близькими, гальмує соціальну активність; дана подія вплинула на його особисту оцінку соціальних, моральних та духовних якостей…

Доказів або належного обґрунтування заявленої до стягнення суми моральної шкоди (наприклад стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану…), що була завдана внаслідок виготовлення відповідачем неякісного товару на замовлення позивача, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки виконання відповідачем неякісних робіт по виготовленню та передачі у власність конструкцій з полівінілхлориду ПВХ у вигляді вікна, є недоліком продукції у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» має наслідком відшкодування моральної шкоди.

Урахувавши обставини цієї справи, переживання позивача, пов`язані з виготовленням неякісної продукції, суд першої інстанції належним чином обґрунтував свій висновок про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, визначивши його розмір у сумі 1 000 грн, що не суперечить засадам розумності, виваженості і справедливості.

Отже, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір, а тому підстави для скасування рішення суду у цій частині відсутні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.ч. 1,2 ст. 134 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

На підтвердження заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 6 730 гн ОСОБА_1 подав до суду договір № Т-1470 від 05.06.2020 року, акт про надання юридичних послуг та копії квитанцій (т. 1 а.с. 46-48).

Згідно умов договору та акту про надання послуг, ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» надало позивачу наступні послуги: 2 проекти претензії до ФОП, проект заяви до поліції, проект заяви до ГУ НП України, проект заяви до ДПС, проект заяви до Держспоживслужби, проект заяви до Уповноваженого з прав людини та консультація.

Однак, у контексті положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України, понесені ОСОБА_1 витрати на надання юридичної допомоги за договором № Т-1470 від 05.06.2020 року не відносяться до судових витрат, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні коштів у розмірі 6730,00 грн. з відповідача на користь позивача.

На підтвердження витрат на правничу допомогу у розмірі 32 000 грн ОСОБА_1 подав до суду додаток до договору про надання правової допомоги від 24 листопада 2020 року, попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат та акти виконаних робіт від 24.11.2020 року, від 02.12.2020 року, 22.12.2020 року, 11.01.2021 року, 16.02.2021 року, 22.02.2021 року.

Однак, такі акти виконаних робіт вказують на те, що адвокатом Горбенком Є.О. було надано ОСОБА_1 юридичні послуги лише на суму 29 000 грн. Проте, навіть і вказана сума не підтверджена оформленим у встановленому законом порядку документами, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Окрім того, слід відмітити, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, дослідивши заяву про розподіл судових витрат та додані до неї документи, колегія суддів вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 32 000 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і неспіврозмірні із виконаною роботою у суді першої інстанції.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 32 000 грн з підстав недоведеності факту їх понесення позивачем.

Отже, судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених підстав, апеляційна скарга адвоката Горбенка Є.О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року - без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн, що понесені позивачем при оскарженні рішення суду першої інстанції в суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу адвоката Горбенка Євгена Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.В. Іванова

А.А. Пікуль