Провадження № 2/161/1985/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі - Самсонюк Ю.Л.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Матвіюк Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в:

21.07.2020 позивач ОСОБА_2 звернулась в суд через свого представника - адвоката Нечаєва В.В. з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що помилково перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 2800,00 грн. Оскільки будь-які договірні відносини між ними відсутні, відповідачем дані кошти отримані без відповідної правової підстави.

23.06.2020 позивачем надіслано на адресу відповідача претензію про повернення коштів, однак вона була залишена без розгляду.

Відповідач в добровільному порядку не повернула дані кошти, тому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 в її користь кошти в сумі 2800,00 грн.

Ухвалою суду 27.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Заочним рішенням суду від 29.10.2020 позовні вимоги задоволено, постановлено, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 800 грн. безпідставно набутих грошових коштів та 840 грн. 80 коп. судового збору.

Ухвалою суду від 04.03.2021 за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення представника відповідача - адвоката Матвіюк Н.Р. заочне рішення суду від 29.10.2020 скасовано, цивільну справу за позовом про стягнення безпідставно набутих коштів призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

18.03.2021 від представника відповідача - адвоката Матвіюк Н.Р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання позовні вимоги ОСОБА_4 не визнає та просить відмовити в їхньому задоволенні.

Свою позицію обгрунтовує тим, що позивач особисто виявляла бажання та зацікавленість у проходженні вказаного курсу та отриманні освітніх послуг від відповідачки, оскільки надсилала письмові повідомлення у соціальній мережі Instagram на сторінку надавача послуг @tattingkate з метою досягнення усної домовленості щодо її участі у навчанні. Окрім того, позивачу була надана уся необхідна інформація з приводу майбутнього курсу навчання, і після роз`яснень щодо порядку оплати - остання оплатила такі послуги (спочатку 18.04.2020 - 500 грн., потім 27.04.2020 - 2 300 грн.) з дотриманням усіх умов оплати, в тому числі вказавши свій нікнейм з соціальної мережі - «meri202055» двічі з перервою у 10 днів. Також, позивач була однією із учасників закритої групи у «Telegram», де учасники курсу мали можливість спілкуватись у чаті.

20.04.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника позивача - адвоката Нечаєва В.В., відповідно до яких останній заперечує будь-яке спілкування позивача з відповідачем та будь-які договірні відносини позивача з відповідачем. Наголошує на тому, що сума перерахованих коштів складає 2 800 грн., що є більшим ніж 20-кратиний розмір допустимої норми для укладення договору в усній формі, тому вважає, що кошти на користь відповідача були сплачені позивачем без достатньої правової підстави.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заявлені позивачем позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні матеріали справи, суд приходь до наступного висновку.

Як вбачається з дублікатів квитанцій № 0.0..1 від 18.04.2020 року та № 0.0..1 від 27.04.2020 року, ОСОБА_2 на картковий рахунок відповідача ОСОБА_3 перерахувала грошові кошти в розмірі 2800,00 грн. (500 грн. та 2 300 грн. відповідно) (а.с. 11, 12).

Факт надходження коштів на рахунок ФОП ОСОБА_3 18.04.2020 у розмірі 500 грн. та у розмірі 2 300 грн. з призначенням платежу «освітні послуги meri202055, ОСОБА_2 » стверджується також випискою з банківського рахунку виданої АТ КБ «Приват Банк» (а.с. 80-81).

23.06.2020 року ОСОБА_2 було надіслано на адресу відповідача письмову претензію про повернення безпідставно набутих коштів (а.с. 6, 7).

Однак, в добровільному порядку ОСОБА_3 не повернула кошти в сумі 2800,00 грн.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

На підтвердження наявності договірних відносин між позивачем та відповідачем, представником відповідача надано копії електронних листувань в соціальній мережі Instagram (а.с.8-12).

З досліджених судом скрін-шотів елетронного листування в соціальній мережі «Instagram» (а.с.8-12), суду не видається можливим встановити, хто саме є адресатом повідомлень ОСОБА_4 , так як вказані скрін-шоти повідомлень не містять інформації про того, на чию сторінку у соціальній мережі такі повідомлення були надіслані.

Окрім того, зі змісту повідомлень (а.с.9) вбачається, що ОСОБА_4 було роз`яснено порядок оплати освітніх послуг, та вказано, що о оплату послуг необхідно здійснювати на картковий рахунок безпосередньо ОСОБА_6 , що і було зроблено ОСОБА_4 , про що свідчать скрін-шоти підтверджень оплати на користь ФОП ОСОБА_6 на суму 402 грн. від 28.01.2021 (а.с.10).

Натомість, предметом спору в межах позову, що розглядається є повернення коштів, які були перераховані ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 18.04.2020 та 27.04.2020.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Тому, вищеописані повідомлення не можуть вважатися належними доказами наявності між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 договірних відносин, оскільки такі докази не містять інформації щодо предмета доказування.

Окрім того, надані представником відповідача записи екрану у форматі короткометражних відео не містять інформації про те, що ОСОБА_4 укладала будь-який договір, в тому числі письмовий з надання освітніх послуг, з відповідачем ФОП ОСОБА_3 , а натомість реагувала на відеоматеріали, пости які виконувались безпосередньо ОСОБА_6 а не ОСОБА_3 (а.с.74). Доступ ОСОБА_4 до освітніх матеріалів, що виконувались ОСОБА_6 , також не свідчить про те, що ОСОБА_4 отримувала послуги від ОСОБА_3 (а.с.78-79).

За п.1.3 Договору №02/20 від 01.04.2020, відповідно до якого ОСОБА_3 виступає продюсером, а ОСОБА_6 - експертом, продюсер зобов`язується популяризувати і просувати експерта, його знання, навички та досвід, реалізовувати конкретні товари та послуги експерта, отримувати плату від покупців товарів та послуг експерта, а також перераховувати експертові винагороду за вирахуванням понесених витрат, пов`язаних з отриманням прибутку, а також сплачених податків.

Зокрема, за п.2.1 Договору, експерт передає продюсеру виключне право на використання відповідних інформаційних матеріалів (сукупність об`єктів авторських прав, наданих експертом: текстів, зображень, аудіо- та відеозаписів, аудіовізуальних творів в електронній формі, та/або інформаційні семінари/вебінари, які експерт проводить, використовуючи мережу Інтернет в режимі реального часу або запису, чи без використання каналів зв`язку безпосередньо в аудиторії), належних експертові, що підлягає у їх розповсюдженні третім особам за допомогою мережі Інтернет та іншим способом, а продюсер зобов`язується надавати маркетингові послуги з просування відповідних інформаційних матеріалів.

Відповідачем не спростовано той факт, що ОСОБА_4 не мала жодного спілкування та не обумовлювала жодних умов з ФОП ОСОБА_3 .

Зокрема, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 здійснювала будь-які дії спрямовані на укладення з ФОП ОСОБА_3 договору про надання послуг (або заяви ОСОБА_4 про приєднання до публічного договору про надання послуг), чи про складення ФОП ОСОБА_3 публічної оферти про надання послуг, в яких би були обумовлені необхідні істотні умови надання послуг, та в яких було би вказано, що саме на користь ФОП ОСОБА_3 а не на користь ФОП ОСОБА_6 здійснюється оплата.

Окрім того, вартість послуг, які пропонувалися на платформі «Instagram»-сторінки ОСОБА_6 - « ІНФОРМАЦІЯ_1 », становили 2 800 грн., в той час правочини в усній формі допускається вчиняти на суму що не перевищує 20 неоподатковуватих мінімумів доходів громадян, що регламентується ст.208 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Це положення однаково стосується прав і обов`язків фізичної особи-підприємця.

Згідно ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, що стверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, правила щодо форм вчинення правочинів для особи такої категорії необхідно застосовувати ті ж, що і для юридичних осіб (а.с.5-10).

Таким чином, судом не встановлено, що між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наявний будь-який, в тому числі і укладений в належній письмовій формі, договір про надання освітніх послуг, також не встановлено що між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відбувалось спілкування та домовленості як такі щодо надання останній освітніх послуг, а тому суд не вбачає правових підстав для набуття коштів на загальну суму 2 800 грн. (500 грн. та 2 300 грн.) відповідачем 18.04.2020 та 27.04.2020.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до задоволення.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому у порядку п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ч. 6 ст. 259 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) 2800 (дві тисячі вісімсот) гривень безпідставно набутих грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок понесених витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 24.05.2021.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк