ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/4890/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2020 року, (головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

11 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом заборони вчинення дій щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовувала тим, що відповідач ОСОБА_2 вчиняє незаконні дії по відчуженню спільного майна подружжя, суттєво збільшив різницю вартості часток, що підтверджує наявність високих ризиків його ухилення від виконання судового рішення в частині виплати їй різниці вартості часток.

Крім того, відповідач перебуває в шлюбі з іншою жінкою, яка вагітна, і може зареєструвати у спірній квартирі будь-яких осіб, в тому числі його неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, що суттєво утруднить або навіть унеможливить виконання рішення суду, в частині стягнення з відповідача різниці вартості часток за рахунок квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2020 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, забезпечено позов шляхом заборони вчиняти дії щодо реєстрації місця

________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/20/21

проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті та набрання рішенням законної сили. Ухвалу для виконання надіслано до Відділу ведення реєстру територіальної громади міста Чернівці.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати як таку, що суперечать нормам матеріального та процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в забезпеченні позову.

Доводи скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не з`ясував причин, у зв`язку із якими потрібно забезпечити позов та будь-яких об`єктивних сумнівів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, вказує, що саме лише посилання в заяві на потенційну неможливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. В даному випадку суд вжив заходи забезпечення позову на вимоги, які не відповідають змісту позовних вимог та є немайнового характеру, які не враховують його інтересів, як співвласника спірного майна, обмежують його право користуватися та розпоряджатися майном та правами, зокрема зазначає, що він одружений, очікує на народження дитини і всі подальші його дії пов`язані із реєстрацією дитини для отримання відповідних коштів та її догляду зі сторони медичних працівників.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що зазначена квартира є предметом спору, оскільки була придбана у період їхнього шлюбу, але договір купівлі-продажу на квартиру було оформлено одноосібно на відповідача ОСОБА_2 , який не визнає її право власності на спільне майно. Спосіб забезпечення позову у такий шлях є співмірним із заявленим позовом та цілком необхідним для убезпечення її прав як співвласника майна на їх порушення з боку відповідача, що вбачається навіть з доводів апеляційної скарги, в якій прямо зазначає, що має намір зареєструвати там свою нову дружину, на що вона згоди не давала і не дає, а намір відповідача прописати там іншу людину вважає порушенням її прав, як співвласником майна.

Заслухавши доповідача, дослідивши обґрунтування апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга

підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником ОСОБА_1 доведено наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та існує загроза, що відповідач може зареєструвати у спірній квартирі інших осіб, що може істотно утруднити ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів заявника, за захистом яких вона звернулася до суду.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що у червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема і квартири АДРЕСА_1 . Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову просила забезпечити позов шляхом заборони вчинення дій щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб в спірній квартирі.

На підтвердження своїх вимоги зазначала, що відповідач ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з іншою жінкою, та очікує на народження дитини, і в подальшому може зареєструвати їх у спірній квартирі що суттєво утруднить або навіть унеможливить виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача різниці вартості часток, оскільки у відповідача відсутнє будь-яке інше майно, крім цієї квартири.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада

2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), і підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, враховуючи предмет і підстави спору у вказаній цивільній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки спосіб забезпечення позову, заявлений стороною не відповідає характеру спірних правовідносин та не забезпечить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, де зазначає, що відповідно до заявлених вимог внаслідок поділу спільного майна у приватну власність відповідача повинна перейти спірна квартира, а їй інше майно з відшкодуванням різниці вартості часток, тобто ОСОБА_1 не заявляє вимоги щодо володіння користування чи розпорядження спірною квартирою, а лише бажає отримати різницю вартості часток, а тому можливий факт реєстрації інших осіб у квартирі, не може засвідчити про можливість утруднення виконання судового рішення у випадку задоволення її позовних вимог.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Враховуючи наведене, колегія суддів надавши оцінку виниклим між учасниками справи правовідносинам, предмету позову та проаналізувавши можливість утруднення виконання судового рішення у випадку задоволення позову вважає, що такий спосіб забезпечення позову, як заборона вчинення дій щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 не відповідає характеру спірних правовідносин та не забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Обгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано права апелянта, як співвласника спірної квартири, оскільки такі вимоги обмежують права ОСОБА_2 як власника на володіння та користування своїм майном та не забезпечують ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких ОСОБА_1 звернулася до суду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Судом першої інстанції дані вимоги законодавства дотримані не були, що призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

При цьому колегія суддів зазначає, що вирішення питання про забезпечення позову є дискреційними повноваженнями суду і відмова у задоволенні такої заяви не являється порушенням права на справедливий судовий розгляд у розумінні статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2020 року, скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 16 січня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак