ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/610/21 Справа № 185/1532/19 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 у лютому 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с. 2-4).

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що з 01 листопада 1980 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбних відносин ними було набуто наступне майно: домоволодіння що розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (цегляний житловий будинок, з прилеглими господарчими будівлями та спорудами); автомобіль ДЕО СЕНС д/н НОМЕР_1 (рік придбання приблизно 2004 р.) З 1981 року сторонами спільно розпочато будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що було отримано відповідні дозволи та завершено приблизно у 1989 році, після чого домоволодіння було зареєстровано на ім`я відповідача. Позивач вважає, що оскільки майно було побудовано сторонами в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Земельна ділянка передана у власність приватизована відповідачем, приблизно у 1991 році для обслуговування вищевказаного житлового будинку і для ведення підсобного господарства, тобто під час перебування у шлюбі. Дана земельна ділянка є ділянкою, зайнятою під вказаним домоволодінням і прилегла до нього. Угоди про поділ спільного майна сторони не досягли, в зв`язку з вищевикладеним позивач звертається до суду.

Просила суд визнати житловий будинок з господарськими спорудами, земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами, що належить ОСОБА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та ДЕО СЕНС д/н НОМЕР_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок з господарськими спорудами, земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль ДЕО СЕНС д/ НОМЕР_2 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано автомобіль ДЕУ Сенс Т13110ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , легковий седан, 2005 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділено спільне сумісне майно подружжя наступним чином.

- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля ДЕУ Сенс НОМЕР_3 , реєстраційний НОМЕР_4 , легковий седан, 2005 року випуску, припинивши у вказаній частині право спільної сумісної власності ОСОБА_2 .

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку автомобіля ДЕУ Сенс НОМЕР_3 , реєстраційний НОМЕР_4 , легковий седан, 2005 року випуску, припинивши у вказаній частині право спільної сумісної власності ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 90, 94-96).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права (а.с. 100-105).

ОСОБА_2 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктами спільної сумісної власності подружжя та поділу вказаного майна між подружжям, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку з господарськими спорудами, земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами, що належить ОСОБА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок з господарськими спорудами, земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що будинок який був подарований ОСОБА_2 , відповідно до норм ст. 57 СК України поділу не підлягає, та вважається особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, але доказів зазначених обставин позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.11.1980 року перебувають в шлюбі.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29.10.1990 року, технічного паспорту, житловий будинок АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради народних депутатів № 809 від 19.09.1990 року, на заміну договору дарування посвідченого Другою Павлоградською Державною нотаріальною конторою. Крім того, зазначена обставина повністю визнається та підтверджується сторонами по справі.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0967 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та має цільове призначення для обслуговування житлового будинку, на підставі рішення сесії Павлоградської міської ради №947-48/V від 01.06.2009 року, що підтверджується копією державного акту про право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ №827689.

Відповідно до довідки ТОВ «Кволіті груп» №12 від 05.02.2019 року, орієнтована вартість майна складає: домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 70 220, 00 грн.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст.65 СК України).

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна на підставі договору дарування, таке майно є особистою приватною власністю

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та підтверджений Верховним Судом в постанові від 18.06.2018 № 711/5108/17.

За змістом ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що у відповідності до норм. ст. 57 СК України спірний будинок поділу не підлягає, оскільки є особистою приватною власністю відповідача. А тому, враховуючи вказане, також задоволенню не підлягають позовні вимоги стосовно земельної ділянки, оскільки відсутні правові підстави.

Також колегія суддів погоджується з тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження істотного збільшення у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або її особистих затрат щодо спірного майна.

Також колегія суддів не бере до уваги твердження позивача стосовно того, що житловий будинок, який був подарований відповідачу в подальшому було знесено та збудовано новий житловий будинок, оскільки позивачем, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження цього надано не було.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров