Номер провадження: 22-ц/813/4418/21
Головуючий у першій інстанції Абухіна Р.Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2020 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся до суду до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 94 726 грн. 25 коп., мотивуючи це тим, що 08.08.2017 року між сторонами був укладений кредитний договір № 500803311 від 08.08.2017 року і відповідачу було видано кредит у розмірі 87 744 грн. 32 коп. на строк з 08.08.2017 року до 08.08.2020 року. Згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов`язався повертати кредит, виплачувати проценти у відповідності до графіку погашення кредиту, який погоджений сторонами і є невід`ємним додатком до укладеного кредитного договору. У порушення умов договору, відповідач, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 16.08.2018 року має прострочену заборгованість за кредитом 82 036,73 гривень, за відсотками 10 889,52 гривень. У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, позичальнику було нараховано неустойку, яка станом на 16.08.2018 року становила 1 800 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість в розмірі 94 726,25 грн., яка складається з заборгованості: за кредитом - 82 036,73 грн.; за відсотками - 10 889,52 грн.; штрафу 1 800 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

У повному обсязі рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

-08.08.2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 14, 11);

-08.08.2017 року ОСОБА_1 підписав оферту на укладання угоди про надання особистого кредиту № 500803311 на суму 87744,32 грн. зі сплатою 32% річних на строк до 09.08.2020 року з зазначенням сукупної вартості кредиту в порядку та розміру повернення кредиту, сплати відсотків щомісячно та відповідальності у вигляді неустойки в разі прострочення платежів (7-8);

- 08.08.2017 року, оферта, яка підписана ОСОБА_1 на укладання угоди про надання особистого кредиту у сумі 87744,32 грн. з викладеними в оферті істотними умовами, була акцептована акціонерним товариством «Альфа-Банк» (а. с. 9-10);

-08.08.2017 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 підписали Договір про внесення змін і доповнень № 1 до угоди про надання кредиту № 500803311 від 08.08.2017 року, відповідно до якого позичальник має повертати кредит та сплачувати проценти у відповідності до графіку, який є Додатком № І до Угоди про надання кредиту (а.с. 12-13);

-позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 87 744,32 грн. (а. с. 84-110);

-у порушення умов Договору, відповідач, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 16.08.2018 року виникла заборгованість за кредитом 82 036,73 гривень, за відсотками 10 889,52 гривень (а.с. 6).

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Встановивши, що 08.08.2017 року Банком надано відповідь (акцепт) на пропозицію відповідача (оферту) від 08.08.2017 року на умовах, які зазначені в цій оферті з дотриманням строку встановленого в п. 14 оферти, суд дійшов до вірного висновку, що таким чином, сторонами в розумінні ст. 643 ЦК України було укладено договір про надання кредиту.

Виконання кредитором своїх зобов`язань, фактична видача позичальнику кредиту у розмірі 87 744,32 грн. та часткове виконання позичальником зобов`язань щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитом підтверджені позивачем наданням до справи виписок по особовим рахункам за період з 08.08.2017 року до 16.08.2018 року.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписки з карткового рахунку, що містяться в матеріалах справи апеляційний суд вважає належним доказом перерахування кредитних коштів відповідачу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що кредитор виконав свої зобов`язання та фактично видав позичальнику кредит у розмірі 87 744,32 грн., а позичальник в подальшому протягом певного строку частково виконував свої зобов`язання щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем кредитних коштів зведені до незгоди з висновком без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому не заслуговують на увагу.

При цьому колегія суддів враховує, що судом першої інстанції задоволено клопотання представника відповідача щодо витребування у Банку оригіналів документів кредитної справи і що представник Банку неодноразово з`являвся в судові засідання, які відкладалися у зв`язку з неявкою відповідача та його представника з різних причин, внаслідок чого представником Банку до суду подано заяву, де зазначені обставини явки представника позивача з оригіналами кредитної справи, завірені копії з яких додані і приєднані до справи (а. с. 155).

Проте вірно встановивши обставини видачі кредиту і невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків у відповідності до узгодженого графіку, який міститься в додатку № 1 до Договору, суд першої інстанції стягуючи заборгованість за кредитом у повному обсязі, не звернув уваги на таке.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, укладений між сторонами кредитний договір № 500803311 на суму 87 744,32 грн. виданий відповідачу згідно з поданим ним до Банку клопотанням від 08.08.2017 року для погашення відповідачем заборгованості за іншими Акцептом/офертою № 500568299 від 07.10.2016 року, яка утворилася через виниклі у відповідача фінансові труднощі. При цьому, відповідач у клопотанні до Банку вказував, що у випадку наявності переплати за кредитом, наданим за Договором № 500568299 від 07.10.2016 року після повного погашення, просив Банк перерахувати залишок коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого за Договором № 500568299 від 07.10.2016 року на рахунок № НОМЕР_2 відкритого за договором № 500803311 від 08.08.2017 року (а. с. 73).

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

В розумінні ст. З Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на: 1) договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; 2) договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами; 3) кредитні договори, метою яких є надання споживачу права вчиняти правочини з фінансовими інструментами, якщо такі правочини вчиняються за участю чи за посередництвом кредитодавця або іншого професійного учасника ринку цінних паперів; 4) кредити, що надаються за договорами, укладеними в результаті врегулювання спору шляхом укладання мирової угоди, затвердженої судом; 5) кредити, що надаються виключно в рамках відповідних державних програм або програм органів місцевого самоврядування визначеному колу фізичних осіб і передбачають окремі, визначені такими програмами, умови кредитування, у тому числі виплату процентів за користування кредитом; 6) несанкціонований овердрафт, що є перевищенням суми операції, здійсненої за рахунком, над сумою встановленого кредитного ліміту, що обумовлений договором між кредитодавцем та споживачем і не є прогнозованим за розміром та часом виникнення; 7) кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору; 8) кредити, що надаються ломбардами у разі передання предмета застави на збереження ломбарду, за умови що зобов`язання споживача обмежуються вартістю предмета застави.

Враховуючи наведене, немає підстав для висновку, що до правовідносин, пов`язаних з видачею/отримання/поверненням виданого ОСОБА_1 кредиту за договором № 500803311 від 08.08.2017 року не поширюється Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності з 10.06.2017 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.

Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина 4 статті 16 зазначеного Закону у редакції, чинній на час укладення кредитного договору та на час звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 416 ч.2 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

У постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла до правого висновку що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Частина 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» фактично містить такі ж вимоги, які ї частина 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», яка також встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги встановлені у справі обставини та що кредитодавець звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, не дотримавши вимоги частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» щодо досудового врегулювання спору, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог в частині дострокового стягнення коштів за договором.

Тобто стягненню в даному випадку, згідно з встановленими обставинами, підлягали лише вимоги в частині простроченої (непогашеної) заборгованості, яка утворилася станом на 16.08.2018 року у відповідності до графіку, який міститься у додатку № 1, що є невід`ємною частиною кредитного договору.

Станом на 16.08.2018 року позичальник згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів, а також у відповідності до розрахунку заборгованості, мав сплатити платежі в загальній сумі 47 967, 68 грн., в тому числі тіло кредиту 20 636,09 грн., проценти за користування кредитом 27 321,59 грн. Фактично позичальником на зазначену дату погашено по тілу кредиту 5 707,59 грн., за процентами за користування кредитом - 16 442,07 грн. Непогашена заборгованість становила за тілом кредиту 14 928 грн. 50 коп, за процентами - 10 889,52 грн. У зв`язку з простроченням зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати відсотків за кредитом кредитодавцем було нараховано неустойку (штраф) у розмірі 2 400 грн., з яких фактично сплачено 600 грн.,непогашена частина штрафу - 1800 грн.

Таким чином, загальна заборгованість на 16.08.2018 року становила 27 618 грн. 02 коп., з яких тіло кредиту 14 928 грн. 50 коп, за процентами - 10 889,52 грн. штраф - 1800 грн.

Оскільки відповідач не довів факт оплати вказаної заборгованості і не спростував таким чином нараховану позивачем заборгованість 27 618 грн. 02 коп., з яких 14 928 грн. 50 коп. - тіло кредиту, 10 889,52 грн. - проценти; 1800 грн. - штраф, вказаний розмір заборгованості підлягає стягненню на користь позивача.

Позовні вимоги в частині, що перевищують 27 618,02 грн., а саме - 67 108,23 грн. (94 726,25- 27 618,02) слід залишити без задоволення, як передчасних.

Враховуючи наведене, рішення суду підлягає зміні з підстав та обґрунтувань, які викладені в цій постанові суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Судова колегія вважає за необхідне роз`яснити, що позивач у зв`язку із закінченням строку кредитування 09.08.2020 року не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про стягнення решти заборгованості.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив 1 762 грн. Позов з урахуванням нового судового рішення задоволено на 29,15%. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 513 грн. 62 коп. (1762*29,15%).

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 2 643 грн. Апеляційну скаргу задоволено на 70,85%. Тому з позивача на користь відповідача слід стягнути 1 872 грн. 56 коп. (2 643*70,85%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 358 грн. 94 коп. (1 872,56 - 513,62)

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2020 року змінити.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» заборгованість за договором у розмірі 27 618 гривень 02 копійки.

В решті вимог - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 358 гривень 94 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 15.01. 2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова