Справа № 127/8066/20
Провадження № 22-ц/801/60/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 рокуСправа № 127/8066/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Медяною Ю.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ПАТ «СТ «Гарантія» на її користь 115 200 грн страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, та 16 000 грн судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Позов мотивований тим, що 01.05.2017 близько 00 год. 35 хв. відбулася ДТП за участю водія ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 , в результаті якої пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 під час надання медичної допомоги.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18.08.2017 у справі №127/12909/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Враховуючи наслідки ДТП позивачу була спричинена матеріальна шкода внаслідок втрати годувальника, яким був її син ОСОБА_3 .

На момент настання ДТП, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована відповідачем.

25.04.2018 представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування: 38400,00 грн. - відшкодування пов`язане із заподіяною моральною шкодою та 115200,00 грн. - відшкодування пов`язане із втратою годувальника.

13.08.2018 відповідач повідомив представника позивача про виплату страхового відшкодування лише в частині моральної шкоди у розмірі 38 400 грн., в частині виплати страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника відмовив, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів перебування на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 .

Позивач з 2004 року являється особою пенсійного віку, а тому має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скарга мотивована тим, що позивачем надано всі докази для підтвердження права на отримання відшкодування по втраті годувальника, передбаченого ст. 1200 ЦК України; посилання суду першої інстанції на норми ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не відповідає вимогам ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки норми першого закону не поширюються на правовідносини, що виникли із завданням шкоди; норми ст. 1200 ЦК України чітко розмежовують відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника від пенсії, призначеної внаслідок втрати годувальника.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач хоча і є непрацездатною особою, однак, не довела обставин перебування на утриманні загиблого сина та потребу у матеріальній допомозі від останнього.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.38).

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18.08.2017 у справі №127/12909/17, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13.11.2017, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

З вироку слідує, що 01.05.2017 близько 00 год. 35 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем марки «HyundaiSonata» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у місті Вінниці, по вулиці Київській, зі сторони 1-го провулку Київського, в напрямку вулиці Грибоєдова, в районі будинку № 49, в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_3 , який перетинав проїзну частину вулиці Київської в невстановленому місці, зліва-направо по ходу руху автомобіля, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості чи зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого, з необережності допустив наїзд на останнього. Після наїзду на пішохода, водій ОСОБА_2 на керованому автомобілі самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, попрямував далі по вулиці Київській міста Вінниці, де в районі будинку № 104 був зупинений очевидцями події. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесний ушкоджень під час надання медичної допомоги помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18-29).

Як вбачається з відзиву на позовну заяву та не оспорюється сторонами, між ПрАТ «СТ «Гарантія» та ОСОБА_2 укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № АЕ/8827620 від 16.07.2016, згідно з умовами якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «Hyundai Sonata» державний номерний знак НОМЕР_1 .

25.04.2018 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звертався до ПрАТ «СТ «Гарантія» із заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою в розмірі 38400,00 грн та відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в розмір 115 200, 00 грн (а.с.48,52-53).

Згідно відповіді ПрАТ «СТ «Гарантія» позивачу та її представнику від 13.08.2018 № 1254/18, товариство прийняло рішення про виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 у розмірі 38 400,00 грн, яка складається з моральної шкоди. Щодо заявленого до виплати відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, прийнято рішення про відмову у здійсненні виплати у зв`язку з ненаданням доказів перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого сина, а також ненаданням доказів її потреби в матеріальній допомозі на момент смерті сина. ПрАТ «СТ «Гарантія» має намір виконати свої зобов`язання за договором (полісом) в разі надходження відповідних підтверджуючих документів (а.с.11-12).

ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) являється матір`ю ОСОБА_3 (а.с.31-32).

Згідно з актом, складеним сусідами ОСОБА_1 : ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , позивач потребувала утримання та перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , оскільки її дохід був меншим ніж необхідні витрати (а.с.81).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 19.12.2018 Пенсійним фондом України (а.с. 84).

Із довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 27.04.2018 вих. №3801 вбачається, що ОСОБА_1 з жовтня 2017 по березень 2018 отримувала пенсію за віком у розмірі 3 709, 93 грн щомісячно (а.с.40).

Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці №1413 від 27.04.2018, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком, 3 група загальне захворювання, довічно за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41).

Згідно листа КНП «ТМО «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради» від 20.05.2020 №12.4/698, ОСОБА_1 прийнята на посаду лікаря з медицини невідкладних станів у Вінницьку міську станцію швидкої медичної допомоги 19.11.1976, де працює по теперішній час (а.с.107).

Відповідно до довідки №69 від 20.05.2020, виданої КНП «ТМО «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради», ОСОБА_1 з травня 2016 по квітень 2017 було нараховано 97 988,70 грн заробітної плати (а.с.108).

Із довідки про доходи №642 від 30.03.2018, виданої Міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги вбачається, що за період з січня 2017 по травень 2017 року ОСОБА_3 нарахована заробітна плата разом з одноразовою матеріальною допомогою на оздоровлення у загальному розмірі 29 720, 33 грн (а.с.43).

Суд першої інстанції, встановивши вказані вище обставини та керуючись положеннями ст. 27, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 979, 1200 ЦК України, ст. 202 СК України прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_1 не довела, що вона перебувала на утриманні померлого сина та потребувала матеріальної допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що як слідує з аналізу норм ст.1200 ЦК України, основним доказом наявності її права на відшкодування шкоди по втраті годувальника є досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних відносин, а надання інших доказів ні ЦК України, ні Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено, однак, така позиція апелянта є хибною з наступних підстав.

Пунктом 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Що стосується першої категорії осіб, то з аналізу вказаних положень слідує, що умовою для відшкодування шкоди є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність особи та її перебування на утриманні померлого або наявність у неї права на одержання утримання на день смерті померлого.

Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №165/325/17 звернув увагу, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи, дослідивши надані позивачем на підтвердження її матеріального стану докази, прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не доведено обставин перебування на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 та потребу у матеріальній допомозі від останнього на день його смерті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наводить мотивів на спростування вказаного висновку суду першої інстанції, з посиланням на наявні в матеріалах справи докази.

Стверджуючи про суперечливість норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», апелянт мотивує ці твердження в площині даних спірних правовідносин, а відтак є незрозумілими для дослідження, адже суд взяв до уваги лише ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в якій розкривається зміст поняття «непрацездатні громадяни», проти чого не заперечує позивач.

З цих же підстав необгрунтованим є висновок апелянта про розмежування поняття «відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника» від призначеної внаслідок втрати годувальника пенсії, який базується на ч. 3 ст. 1200 ЦК України.

Інші норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» судом першої інстанції до спірних правовідносин не застосовувалися.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк