Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 369/7403/17

провадження № 61-116 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представники відповідача: адвокат Демченко Ігор Петрович, адвокат Тимощук Микола Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Олійника В. І., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом

до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10 серпня 2013 року вона позичила ОСОБА_2 250 000,00 доларів США, що на день звернення

до суду із вказаним позовом еквівалентно 6 493 002,00 грн, а останній зобов`язався повернути борг не пізніше 08 серпня 2014 року. Вказане підтверджується письмовою розпискою, складеною ОСОБА_2 у цей самий день.

У визначений у розписці строк ОСОБА_2 борг не повернув, на її прохання зробити це добровільно не реагував.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути

з ОСОБА_2 на її користь 6 493 003,00 грн і вирішити питання понесених нею судових витрат.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 493 002,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 22 лютого 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2017 року скасовано. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики

від 10 серпня 2013 року 6 222 700,00 грн боргу, що еквівалентно

250 000,00 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 отриманий у позику від відповідача борг у визначений строк позивачу не повернув. Проте сума, яка підлягає сплаті за зобов`язанням, повинна визначатися

у гривні за офіційним курсом Національного банку України станом

на 05 березня 2020 року і становить 6 222 700,00 грн, а не у розмірі, заявленому позивачем.

Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 не довів належними

та допустимими доказами факт того, що він не отримував грошові кошти

і не видавав боргової розписки. При цьому районний суд надав критичну оцінку висновку експерта щодо проведення почеркознавчої експертизи

від 30 листопада 2018 року № 332/11/2018, складеного експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» (далі - ТОВ «Експертно-дослідна служба України») на запит представника Іванова С. В. про те, що підпис в електрофотокопії розписки йому не належить, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Експертно-дослідна служба України» відноситься до державних спеціалізованих установ, якими здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз (стаття 7 Закону України «Про судову експертизу»).

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Демченка І. П.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Демченка І. П.,

про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи задоволено. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу

та технічну експертизу, на розгляд якої поставлено наступні питання:

- Чи виконано підписи у розписці від 10 серпня 2013 року у графі

« ОСОБА_3 » самим ОСОБА_2 чи іншою особою?

- У який саме період часу була виконана розписка від 10 серпня 2013 року:

10 серпня 2013 року чи пізніше?

Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Попереджено експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову

без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків,

що передбачена статтями 384, 385 КК України.

Оплату за проведення експертизи покладено на відповідача ОСОБА_2 . Роз`яснено сторонам наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України, а саме, що у разі ухилення учасника справи

від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо,

суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Надано у розпорядження експерта матеріали цивільної справи

№ 369/7403/17.

Провадження у справі зупинено до одержання висновків експертизи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року (провадження

№ 61-10591ск20).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року поновлено провадження у вказаній справі. Справу призначено до судового розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Демченка І. П., задоволено.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що зміст ксерокопії надрукованої розписки, яка знаходиться у матеріалах справи,

не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів

та отримання їх відповідачем, а позивач не надав суду належних

та допустимих доказів, що підтверджують факт передачі грошових коштів відповідачу. При цьому зазначені у розписці відомості не свідчать

про укладення між сторонами договору позики, оригінал розписки відсутній, а те, що районний суд оглядав оригінал розписки саме по собі не підтверджує факт її підписання ОСОБА_2 .

Апеляційний суд вказав, що саме після призначення судом апеляційної інстанції 08 липня 2020 року судової почеркознавчої та технічної експертизи документа, позивачка 31 серпня 2020 року повідомила суд,

що оригінал розписки було викрадено 09 червня 2020 року, але надала висновок № 14918 за результатами проведення експертного почеркознавчого дослідження, складеного 09 червня 2020 року спеціалістом товариства з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр» (далі - ТОВ «Київський експертно-дослідний центр») про те, що підпис у розписці належить ОСОБА_2 . При цьому у судовому засіданні 08 липня 2020 року сторона позивача не повідомляла суд про факт викрадення розписки, а кримінальне провадження № 00034 за вказаним фактом закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (встановлена відсутність

в діянні складу кримінального правопорушення).

Крім того, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції щодо оцінки експертного висновку від 30 листопада 2018 року

№ 332/11/2018, оскільки він відповідає вимогам закону. Розподіл судових витрат між сторонами здійснено апеляційним судом з урахуванням статтей 137, 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 березня 2020 року.

Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду. Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу

№ 369/7403/17 із Києво-Святошинського районного суду Київської області. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих

до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу

та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2021 року у прийнятті доповнень до касаційної скарги ОСОБА_1 відмовлено та повернуто їх заявникові.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції та відмовив

у задоволенні позову. Вказує, що відповідач протягом тривалого часу

не заявляв клопотань про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, а оригінал розписки оглядав суд першої інстанції

у підготовчому судовому засіданні, а потім оригінал розписки було викрадено.

Вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку висновку експерта щодо проведення почеркознавчої експертизи від 30 листопада 2018 року

№ 332/11/2018, складеного експертом ТОВ «Експертно-дослідна служба України», а суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про належність вказаного доказу. При цьому почеркознавче дослідження зроблено по фотокопії розписки, на відміну від висновку від 09 червня

2020 року № 14918 ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», яким підтверджено факт того, що саме відповідач виконав підпис на борговій розписці.

Зазначає, що судова почеркознавча та технічна експертиза не були проведена на стадії апеляційного розгляду справи з об`єктивних причин, оскільки оригінал розписки було викрадено, у зв`язку з чим розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00034.

Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно застосував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного

Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Демченка І. П., в якому вказується, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін,

а касаційну скаргу - без задоволення.

Крім того, у лютому 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов також відзив на касаційну скаргу

від представника ОСОБА_2 - адвоката Тимощука М. В., в якому зазначено, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, а також про порушення порядку засвідчення копії боргової розписки, яка знаходиться у матеріалах справи. Просить відмовити

у прийнятті доповнень до касаційної скарги через порушення порядку

їх подання до суду, залишити постанову Київського апеляційного суду

від 09 грудня 2020 року без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з розпискою від 10 серпня 2013 року (друкований текст) ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, які зобов`язався повернути ОСОБА_1 у строк не пізніше 08 серпня

2014 року (а. с. 5, т. 1).

Відповідно до висновку експерта ТОВ «Експертно-дослідної служби України» Панчошнік І. З. від 30 листопада 2018 року № 332/11/2018 щодо проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_4 (представник відповідача), вказано, що підпис від імені ОСОБА_2 , електрографічне зображення якого міститься у графі: « ОСОБА_3 » в електрофотокопії розписки від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 на суму 250 000 доларів США від 10 серпня 2013 року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 133-138).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_2 було призначено судову почеркознавчу та технічну експертизи (т. 2, а. с. 24-25).

22 вересня 2020 року директор Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повідомив Київський апеляційний суд, що проведення вказаних в ухвалі суду експертиз можливо лише на підставі оригіналів документів (т. 2, а. с. 103). Тобто експертиза проведена не була.

Висновком експерта ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» Сукманової Т. О. від 09 червня 2020 року № 14918 за результатами проведення експертного почеркознавчого дослідження за заявою ОСОБА_1 вказано, що підпис від імені ОСОБА_2 у рядку «/підпис/» зліва від друкованого напису « ОСОБА_3 » під друкованим текстом розписки, яка датована 10 серпня 2013 року, від імені ОСОБА_2 про позику ним коштів у сумі 250 000,00 доларів США

у громадянки ОСОБА_1 , із зобов`язанням їх повернення не пізніше 08 серпня 2014 року - виконаний самим ОСОБА_2 під впливом на процес письма тимчасових природних збиваючих факторів, до яких, зокрема, належать незвичні зовнішні умови виконання досліджуваного підпису - особливості пишучого приладу (погане надходження барвної речовини), м`яка під ложка під аркушем паперу, на який наносився підпис, а можливо й незручна поза виконавця.

Під висновком експертизи зазначено, що повертається оригінал розписки та оригінали й технічні копії документів з вільними і умовно-вільними зразками підписів ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 50-64).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)

у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів

є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей

із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047

ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту

та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року

у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14,

від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі

№ 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили

і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в позові, звернув увагу на той факт, що саме після призначення судом апеляційної інстанції судової почеркознавчої та технічної експертизи документа 08 липня 2020 року, сторона позивача 31 серпня 2020 року повідомила суд, що оригінал розписки було викрадено 09 червня 2020 року, та надала висновок № 14918 за результатами проведення експертного почеркознавчого дослідження, складеного 09 червня 2020 року спеціалістом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр». Разом із тим, сторона позивача не повідомляла суд про факт викрадення розписки.

Проте Верховний Суд зазначає, що відповідно до вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень підпункту в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Зазначене вимагає, аби суд апеляційної інстанції навів саме правові мотиви свого висновку, а не на припущеннях, так як не вказано, чи суд визнав висновок експерта неповним чи неясним.

Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України).

У постанові суду апеляційної інстанції відсутні правові мотиви відхилення висновку експерта ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» Сукманової Т. О. від 09 червня 2020 року № 14918, яка попереджена про кримінальну відповідальність, в якому зазначено, що підпис від імені ОСОБА_2 у рядку «/підпис/» зліва від друкованого напису « ОСОБА_3 » під друкованим текстом розписки, яка датована 10 серпня 2013 року, від імені ОСОБА_2 про позику ним коштів у сумі 250 000,00 доларів США у громадянки ОСОБА_1 , із зобов`язанням їх повернення не пізніше 08 серпня 2014 року - виконаний самим ОСОБА_2 під впливом на процес письма тимчасових природних збиваючих факторів, до яких, зокрема, належать незвичні зовнішні умови виконання досліджуваного підпису - особливості пишучого приладу (погане надходження барвної речовини), м`яка під ложка під аркушем паперу, на який наносився підпис, а можливо й незручна поза виконавця.

При цьому під висновком експертизи зазначено, що повертається оригінал розписки та оригінали й технічні копії документів з вільними і умовно-вільними зразками підписів ОСОБА_2 .

Проведення експертизи на замовлення учасників справи передбачено статтею 106 ЦПК України.

У зв`язку з викладеним посилання апеляційного суду на те, що такого оригіналу розписки не було є передчасним. Крім того, апеляційний суд не надав оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції разом з учасниками процесу оглядав і досліджував оригінал боргової розписки й повернув її представнику позивача, про що є посилання в протоколі судового засідання районного суду від 26 жовтня 2018 року, час запису - 13.05.13 (т.1, а. с. 100).

У разі правового сумніву щодо висновку наведеної вище експертизи суд не був позбавлений можливості навіть з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку (частина п`ята статті 102 ЦПК України).

Натомість суд апеляційної інстанції поклав в основу свого судового рішення висновок експерта ТОВ «Експертно-дослідної служби України» Панчошнік І. З. від 30 листопада 2018 року № 332/11/2018 щодо проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_4 (представник відповідача), де вказано, що підпис від імені ОСОБА_2 , електрографічне зображення якого міститься у графі: « ОСОБА_3 » в електрофотокопії розписки від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 на суму 250 000 доларів США від 10 серпня 2013 року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що еспертиза проводилася по електрофотокопії розписки, хоча усупереч собі послався на лист директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 вересня 2020 року про те, що проведення вказаних в ухвалі суду експертиз можливо лише на підставі оригіналів документів (т. 2, а. с. 103).

Отже, апеляційний суд не надав належної правової оцінки наданим позивачем доказам, не мотивувавпідстав їх відхилення й зазначене свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк