Номер провадження: 22-ц/813/6672/21
Номер справи місцевого суду: 520/9588/16-ц
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.

Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 гривень, завданих необґрунтованим порушенням кримінальних справ, незаконним поміщенням до психіатричної лікарні, незаконним відстороненням від роботи і відмовою надати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію і соціальне забезпечення, гарантовані ст. 46 Конституції України, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні і у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи,

встановив:

11 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна з вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої протизаконними діями Ілічівської транспортної прокуратури, Іллічівського міського і Київського районного суду, Апеляційного суду Одеської області, Вищого спеціалізованого та Верховного Суду України.

Так, позивач просив суд:

1) Призначити досудове слідство по ознакам злочинів передбачених ст.ст. 172, 175, 357, 358, 366, 375, 382 КК України;

2) Закрити кримінальні провадження, незаконно відкриті Прокуратурою м. Ленінграда та Іллічівською транспортною прокуратурою;

3) Відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну і моральну шкоду у розмірі 2959200 грн., спричинену необґрунтованим порушенням кримінальних справ, незаконним поміщенням в психіатричну лікарню, незаконним відстороненням від роботи та відмовою видати належно оформлену трудову книжку, а також порушенням права на пенсію та соціальне забезпечення;

4) Включити в трудовий стаж час, на протязі якого позивач не працював у зв`язку з незаконним поміщенням в психіатричну лікарню та у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи;

5) Зобов`язати Пенсійний фонд України нарахувати позивачу пенсію за віком, яку він не отримує на протязі 6-ти років;

6) Зобов`язати Київський районний суд м. Одеси:

I. Прийняти до провадження та зареєструвати під вх. №1755 від 23.01.09 р. заяву про відновлення провадження по справі № 2-2298/06 за позовом до Іллічівського морського торговельного порту (далі ІМТП) від 02.03.89 р. про належне оформлення трудової книжки, стягнення заробітної оплати за час вимушеного прогулу;

II. Прийняти до провадження та зареєструвати під вх. №34157 від 15.09.12 р. заяви про відновлення провадження по справі № 2-4804/06 (2-390/07) по позовам від 21.05.88 р. та від 14.12.06р.;

III. На виконання вимог ухвали Апеляційного суду від 18.01.06р. постановити рішення по справі № 2-2298/06, відкритому 22.02.06 р. за позовом ІМТП від 02.03.89р.;

IV. Прийняти до провадження та зареєструвати заяву «Про відновлення права на працю та судовий захист», зареєстроване під вх. № 29149 від 30.07.12р.;

V. Вирішити питання про підсудність позовної заяви позивача до Держави Україна від 05.05.15 р. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої протизаконними діями суду та прокуратури (справа № 520/12455/15-ц), розглянути заяву про виділення в окреме провадження та прийняти до розгляду позов до Держави Україна від 22.04.16р. про визнання вступившим в законну силу рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.07р.

7) Зобов`язати апеляційний суд Одеської області:

I. Зареєструвати та прийняти до розгляду апеляційну скаргу на неприйняті до провадження вимоги позовної заяви до ІМТП від 27.01.14р.;

II. Зареєструвати та прийняти до розгляду апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду від 17.03.16 р. та два доповнення до неї, зареєстрованої відповідно під вх. № 12332 від 04.04.16 р., №10561 від 26.04.16р. та № 16125 від 09.07.16р.

8) Зобов`язати Вищий спеціалізований суд України:

I. Прийняти до провадження касаційні скарги на нерозглянуті апеляційні скарги на неприйняття Київським районним судом м. Одеси до провадження вимог позовної заяви до ІМТП від 27.01.14р.:

II. Прийняти до провадження касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2016р. та на ухвали Київського районного суду та Апеляційного суду про повернення без розгляду апеляційної скарги та доповнення до неї на вказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.03.16р.;

III. Прийняти до розгляду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Одеської області про закриття провадження по справі № 521/18287/15-ц про встановлення права на судовий захист.

9) Зобов`язати Верховний Суд України прийняти до провадження касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 05.05.07р. про відмову в перегляді рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.07 р., яке набрало законної сили, та доповнення до неї про фальсифікацію і знищення судових документів.

В подальшому ОСОБА_1 неодноразово уточнював свої позовні вимоги і в їх кінцевій редакції від 06.05.2019 року (т.3, а.с.201-206) просив суд:

відшкодувати за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальну та моральну шкоду у розмірі 4 013 553,8 грн., завданих необґрунтованим порушенням кримінальних справ, незаконним поміщенням його до психіатричної лікарні, незаконним відстороненням від роботи і відмовою надати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушенням права на пенсію і соціальне забезпечення, гарантовані ст. 46 Конституції України, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював у зв`язку з незаконним поміщенням його до психіатричної лікарні і у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи.

Відповідачами у справі вказав Державу України, Державну казначейську службу України, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 грн., завданих необґрунтованим порушенням кримінальних справ, незаконним поміщенням до психіатричної лікарні, незаконним відстороненням від роботи і відмовою надати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію і соціальне забезпечення, гарантовані ст. 46 Конституції України, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні і у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи - відмовлено в повному обсязі (т.6, а.с.205-220).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 січня 2021 року та постановлення нового, яким винести окрему ухвалу на адресу Державного бюро розслідувань про проведення досудового слідства по вчиненим суддею ОСОБА_2 злочинів проти правосуддя, передбачених ч.2 ст. 357, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 375 КК України.

У зв`язку з неможливістю законного розгляду даної справи на території, де здійснює свої повноваження Одеський апеляційний суд, матеріали справи направити до Верховного суду України для зміни підсудності (т.7, а.с. 2-13).

Ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду від 16.03.2021 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення задоволено та поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 січня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вищевказане рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 січня 2021 року та зупинено дію оскаржуваного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 січня 2021 року до закінчення апеляційного провадження.

19.03.2021 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відвід суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А., Комлевої О.С. (т.7, а.с.59-60).

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що предметом позову є вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної суддями Одеського апеляційного суду, шляхом скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 1. ст. 366, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 382 КК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2021 року заявлений відвід суддям Сегеді С.М., Гірняк Л.А., Комлевій О.С. визнаний необгрунтованим і матеріали справи були передані до канцелярії Одеського апеляційного суду для виконання вимог, передбачених ч.3 ст. 40 ЦПК України (т.7, а.с.61-65).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.03.2021 року заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А., Комлевої О.С. було залишено без задоволення (т.7, а.с.67-68).

В судовому засіданні 11.05.2021 року було оголошено повторну заяву про відвід колегії суддів у складі суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А., Комлевої О.С., письмова заява про що мається на а.с.82-84, т. 7.

Враховуючи, що вказана повторна заява ОСОБА_1 мала деякі відмінності від першої заяви про відвід колегії суддів, вона була розглянута вказаною колегією суддів в судовому засіданні, як того вимагає абзац 2 ч. 3 ст. 40 ЦПК України і заявлений відвід суддям був визнаний необгрунтованим, про що в судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини (т.7, а.с.96).

Після цього заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 покинув залу судового засідання, у зв`язку з чим подальший розгляд апеляційної скарги відбувся без участі учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із позовних матеріалів, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2016 року було відмовлено у відкритті провадження, в частині позовних вимог про призначення досудового слідства та закриття кримінального провадження, яке відкрито Прокуратурою м. Ленінграда та Іллічівською транспортною прокуратурою відповідно до ч. 3 ст. 130 КК РСФСР та ст. 125 КК УССР; про зобов`язання Пенсійного фонду нарахувати пенсію за віком, яку позивач не отримував протягом 6 місяців і зобов`язання Київського районного суду м. Одеси, Апеляційного суду Одеської області, Вищого спеціалізованого суду та Верховного суду України вчинити певні дії (т.1, а.с.169-170).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2016 року позовна заява в частині позову про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної і моральної шкоди у розмірі 2959200,00 грн. та включення у трудовий стаж час, протягом якого позивач не працював - залишено без руху (т.1, а.с.171).

25.08.2016 року позивач надав до суду доповнення до позовної заяви від 11.08.2016 року та заяву про встановлення строку для виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2016 року про залишення позовної заяви без руху (т.1, а.с.175, 176).

25.08.2016 року позивач надав до суду заяву відносно виконання ухвали від 15.08.2016 року про залишення позовної заяви без руху, а також апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2016 р. про відмову в прийнятті позовної заяви до провадження та про залишення її без руху (т.1, а.с.178, 179-185).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09.09.2016 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України про призначення досудового слідства, закриття кримінального провадження, відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної і моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії (т.1, а.с.206).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09.09.2016 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року про залишення скарги без руху, в частині судового збору (т.1, а.с.207).

26.10.2016 року від позивача до суду надійшла заява про перенесення засідання колегії для належної реєстрації та розподілу апеляційної скарги та встановлення її підсудності (т.1, а.с.223-224).

31.10.2016 року від позивача до суду надійшла заява про відвід суддів Процик М.В. та Заїкіна А.П. (т.1, а.с.229-230).

31.10.2016 року від позивача до суду надійшла заява про неправомірність ухвал про залишення апеляційних скарг без руху (т.1, а.с.238).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Процик М.В. та Заїкіна А.П. було відхилено (т.2, а.с.1-2).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року клопотання ОСОБА_1 про перенесення судового засідання з направленням матеріалів справи до суду вищої судової інстанції для визначення підсудності відхилено (т.2, а.с.4-5).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року (про відмову у відкритті провадження у справі) було залишено без змін (т.2, а.с.7-10).

Крім того ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року стосовно судового збору задоволено, ухвалу в зазначеній частині скасовано, а питання в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.12-14).

22 листопада 2016 р. до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2016 р. та апеляційного суду Одеської області від 01.11.2016 р. про відмову прийняти позовну заяву до провадження (т.2, а.с.21-23).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України про призначення досудового слідства, закриття кримінального провадження, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна про призначення досудового слідства, закриття кримінального провадження, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року (про залишення позову без руху) було закрито. Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року (про відмову у відкритті провадження у справі) було залишено без змін (т.2, а.с.42-45).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України про ухвалення додаткового рішення суду - повернуто позивачеві (т.2, а.с.98).

09.02.2018 року від позивача надійшла апеляційна скарга на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2017 року (т.2, а.с.50-52).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2017 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна про ухвалення додаткового рішення суду.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року ухвалу судді Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2017 року про повернення позовної заяви скасовано. Справу направлено для вирішення питання про відкриття провадження для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.2, а.с.67-69).

Ухвалою Київського районного суду від 22 травня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної і моральної шкоди у розмірі 2 959 200,00 грн; та включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював та відкрито провадження у цивільній справі (т.2, а.с.73).

19.07.2018 року від позивача до суду надійшла заява про відвід судді Безкровного Я.В. (т.2, а.с.81).

19.07.2018 року від позивача надійшло клопотання про уточнення та доповнення позовної заяви від 11 серпня 2016 року та про зміну ціни позову (т.2, а.с.83-92).

Ухвалою Київського районного суду від 06.08.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Бескровного Я.В. відмовлено в повному обсязі. Заяву судді Бескровного Я.В. про самовідвід задоволено (т.2, а.с.152-153).

30.07.2018 від позивача надійшла заява про об`єднання позовних вимог по справам № 520/9588/16 та № 520/8297/17 (т.2, а.с.1259-160).

Крім того, 09.08.2018 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про витребування письмових доказів.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.08.2018 року заяву судді Київського районного суду міста Одеси Огренич І.В. про самовідвід задоволено (т.2, а.с.164-166).

Ухвалою Київського районного суду від 13.08.2018 року заявлено самовідвід судді Салтан Л.В., справу передано для повторного розподілу між суддями (т.2, а.с.170-171).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2018 року матеріали цивільної справи № 520/9588/16-ц за позовом ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної і моральної шкоди у розмірі 2 959 200,00 грн. та включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював передано до апеляційного суду Одеської області для визначення підсудності.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2018 року задоволено самовідвід судді апеляційного суду Одеської області Громіка Р.Д. (т.2, а.с.191-192)

Розпорядженням в.о. голови апеляційного суду Одеської області Дрішюка А.І. від 14 вересня 2018 року справу № 520/988/16 направлено до Верховного Суду України для направлення справи до найбільш територіально наближеного апеляційного суду для вирішення питання про визнання підсудності (т.2, а.с.194-196).

Ухвалою Верховного Суду України від 11 жовтня 2018 року визначено за апеляційним судом Миколаївської області підсудність для вирішення питання про визначенні підсудності справи № 520/9588/16 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України майнової та матеріальної шкоди та включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював. Справу № 520/9588/16 направлено апеляційному суду Миколаївської області (т.2, а.с.198).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року визначено підсудність цивільної справи № 520/9588/16 за позовом ОСОБА_1 до Держави України про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної та моральної шкоди, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював, Приморському районному суду м. Одеси (т.2, а.с.201).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року задоволено заяву про самовідвід судді Приморського районного суду м. Одеси Бондаря В.Я. (т.2, а.с.205).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року справа прийнята до провадження та її призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т.2, а.с.210-211).

18.12.2018 року від позивача надійшло клопотання про витребування письмових доказів (т.3, а.с.1).

18.12.2018 року від позивача надійшла заява про притягнення до участі в справі в якості співвідповідачів посадових осіб Морського торгового порту «Черноморськ» (т.3, а.с.2-4).

18.12.2018 року від позивача до суду надійшла заява про притягнення до справи в якості співвідповідачів суддів, які мають відношення до здійснення злочинів передбачених 357,358,366,368,375 та 382 КК України (т.3, а.с.31-33).

04.02.2019 року від позивача до суду надійшло доповнення №2 до позовної заяви від 11.08.2016 року (т.3, а.с.90-95).

04.02.2019 року від позивача до суду надійшла заява про об`єднання позовних заяв для спільного розгляду, в якій позивач просив суд прийняти до провадження позовну заяву до держави Україна від 22.04.2016 року про визнання таким, що набуло законної сили рішення Київського районного суду від 15.03.2007 року по справі № 2-390/07 (т.3, а.с.122).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про об`єднання позовних заяв в одне провадження було відмовлено (т.3, а.с.130-131).

11.03.2019 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог (т.3, а.с.136-149).

06.05.2019 року від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява (т.3, а.с.201-216).

У судовому засіданні, призначеному на 08 травня 2019 року, було постановлено долучити до матеріалів справи уточненні позовні вимоги, відповідно до яких позивач просив суд:

1.Відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну та моральну шкоду у розмірі 4 013 553,8 грн. заподіяної необґрунтованим відкриттям кримінальних справ, незаконним переміщенням в психіатричну лікарню, незаконним відстороненням від роботи і відмови видати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію та соціальне забезпечення, гарантованих ст. 46 Конституції України.

2.Включити в трудовий стаж позивача час, на протязі якого позивач не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні та у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи.

3.Визнати вступившим в законну силу рішення Київського районного суду від 15.03.2007 року по справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якому було втрачено в результаті злочинів, передбачених ч.2 ст. 357, ч.2 ст. 358 та ч.2 ст. 375 КК України.

В тому ж судовому засіданні була задоволена заява ОСОБА_1 про витребування доказів у справі (т.4, а.с.1-2, 3-4).

26.07.2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про передачу справи в Приморський районний суд для спільного розгляду зі справою № 520/9588/16-ц (т.4, а.с.25-26).

26.07.2019 року від позивача до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 до Президента України (т.4, а.с.27-29).

01.08.2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про приєднання до справи копії Постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року (т.4, а.с.42, 43-52).

У зв`язку із закінченням відрядження судді Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_3 на роботі на посаді судді Приморського районного суду м. Одеси, справу № 520/9588/16-ц передано для подальшого авторозподілу.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2019 року справу прийнято до провадження головуючим суддею Науменко А.В. (т.4, а.с.61-62).

24.10.2019 року від позивача до суду надійшло заперечення проти порушення судом норм процесуального права.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року відмовлено в об`єднані в одне провадження справи №520/11602/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна про ухвалення додаткового рішення суду, та справи 520/9588/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави України про відшкодування за рахунок коштів Державного Бюджету України матеріальної та моральної шкоди, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював. Справа №520/11602/16-ц повернута до Київського районного суду м. Одеси (т.4, а.с.77-79).

25.11.2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про залучення до справи у якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

В судовому засіданні 26.11.2019 року суд постановив ухвалу про залучення в якості співвідповідача Державну казначейську службу України (т.4, а.с.82, 86).

29.11.2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про залучення в якості співвідповідачів за позовом Державної казначейської служби України та ДП Морський торговий порт «Чорноморськ» (т.4, а.с.83-85).

12 грудня 2019 року від позивача до суду надійшла заява про відвід судді Науменко А.В. (т.4, а.с.90-91).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2019 року заяву позивача ОСОБА_1 про відвід судді Науменко А.В. було залишено без розгляду (т.4, а.с.116-117).

16.12.2019 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву (т.4, а.с.120-125).

19.12.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України від 12.12.2019 року (т.4, а.с.129-135).

19.12.2019 та 20.12.2019 року від позивача на адресу суду надійшли повторні заяви про порушення суддею Науменко А.В. норм процесуального права (т.4, а.с.161-164).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2019 року до справи в якості відповідача залучено ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (т.5, а.с.11-12).

23.12.2019 року від позивача до суду надійшла заява про протизаконні дії суддів Верховного Суду України (т.5, а.с.15-16).

24.12.2019 року від позивача до суду надійшла заява про протиправні дії прокуратури Одеської області (т.5, а.с.126-125).

27.12.2019 року від позивача до суду надійшла заява про виділення в окреме провадження позовної вимоги про визнання рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року як такого, що набрало законної сили (т.5, а.с.115-116).

08.01.2020 року від позивача до суду надійшла повторна заява про відвід судді Науменко А.В. (т.4, а.с.152-154)

08.01.2020 року від позивача до суду надійшла заява про виділення в окреме провадження позовної заяви про визнання рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року як такого, що набрало законної сили (т.5, а.с.170-171).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 січня 2020 року заяву позивача ОСОБА_1 про відвід судді Науменко А.В. було залишено без розгляду (т.5, а.с.176-177).

27.01.2020 року від позивача надійшла заява про скоєння суддею Штелик С.П. злочинів (т.5, а.с.189-191).

31.01.2020 року під час судового засідання суд ухвалив задовольнити клопотання про виділення в окреме провадження позовної заяви про визнання рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2007 року як такого, що набрало законної сили (т.5, а.с.204, 205-206).

З огляду на викладені обставини, слід дійти висновку про те, що предметом даного спору є:

1.Відшкодування за рахунок коштів державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 грн. заподіяної необґрунтованим відкриттям кримінальних справ, незаконним переміщенням в психіатричну лікарню, незаконним відстороненням від роботи і відмови видати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію та соціальне забезпечення, гарантованих ст. 46 Конституції України.

2.Включеня в трудовий стаж позивача ОСОБА_1 час, на протязі якого він не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні та у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2020 року, під головуванням судді Науменка А.В., по вищевказаним вимогам було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 11.00 год. 23 березня 2020 року (т.5, а.с.218-219).

Таким чином, ні Іллічівський міський суд Одеської області, ні Київський районний суд м.Одеси, ні Одеський апеляційний суд, ні Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ні Верховний Суд не є відповідачами по даній справі та її учасниками, у зв`язку з чим посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що Одеський апеляційний суд не наділений повноваженнями на слухання даної апеляційної скарги, є безпідставними і необгрунтованими.

23 березня 2020 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення з приводу питань наданих 28 лютого 2020 року у судовому засіданні (т.5, а.с.225-226).

14 липня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про витребування матеріалів кримінального провадження № 0001012 (т.6, а.с.16).

14 липня 2020 року від ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» до суду надійшов відзив на позовну заяву (т.6, а.с.20-27).

22 липня 2020 року від позивача до суду надійшли заяви про виключення з розгляду відзивів ДП « Морський торговельний порт «Чорноморськ» (т.6, а.с.41, 42, 44).

10 серпня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (т.6, а.с.46-54).

11 серпня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про залучення ухвали Верховного Суду від 23.07.2020 року (т.6, а.с.84, 85-88).

21 вересня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про призначення досудового слідства (т.6, а.с.93).

21 вересня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про залучення до справи доповнення до касаційної скарги по справі № 520/842/14 (т.6, а.с.96, 97-110).

16 жовтня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про визнання незаконними дій судді Науменко А.В., що перешкоджають законному розгляду справи (т.6, а.с.120-122).

16 жовтня 2020 року від позивача до суду надійшла заява про відвід судді Науменка А.В. (т.6, а.с.125).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2020 року заяву позивача ОСОБА_1 про відвід було залишено без розгляду (т.6, а.с.127-128).

23.11.2020 року від позивача до суду надійшла заява про протизаконні дії судді ОСОБА_4 , що перешкоджають законному розгляду справи (т.6, а.с.138-142).

04.12.2020 року від позивача до суду надійшла заява про відновлення права на судовий захист а також письмовий текст виступу у дебатах (т.6, а.с.152-154).

Крім того, 18.12.2020 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшов скорочений текст виступу у дебатах (т.6, а.с.161-166).

Звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 обгрунтовував їх наступними обставинами.

В результаті незаконних дій прокуратури м. Ленінграда позивача було заарештовано та в подальшому направлено для проведення судово-психіатричної експертизи. За час перебування під вартою та у медичному закладі позивач був позбавлений житла у м. Ленінграді та був вимушений переїхати в м. Одесу та продовжив трудову діяльність в Іллічівському морському торговельному порту.

Також позивач зазначив, що 26.12.1986 р. начальник 4-го району Іллічівського морського торговельного порту ОСОБА_5 вилучив у позивача посвідчення, чим фактично відсторонив його від роботи. Однак в порушення вимог законодавства, відповідний наказ в порту виданий не був. В подальшому, в процесі оскарження свого відсторонення від роботи, а саме під час касаційного оскарження, позивачу стало відомо, що позивача було відсторонено від роботи на підставі листа, який було направлено на ім`я начальника порту, працівником Ілічівської транспортної прокуратури ОСОБА_6 .

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 вказав, що внаслідок цих дій, він був незаконно відсторонений від роботи та до теперішнього часу не має можливості працевлаштуватися та оформити пенсію за віком, на яку має право з 2010 року.

Позивач ОСОБА_1 наполягав на включенні до його трудового стажу час, на протязі якого він не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні та у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи, яке пов`язане з незаконними діями Іллічівської транспортної прокуратури.

Разом з тим, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , наполягаючи на незаконному відстороненні від роботи, підтвердив, що кримінальної справи відносно нього заведено не було.

Також позивач ОСОБА_1 підтвердив, що обставини поміщення його до психіатричної лікарні у м. Ленінград не пов`язані з діями Ілічівської транспортної прокуратури та відсторонення його від роботи в Іллічівському морському торговельному порту.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дані обставини не входять до предмету спору та доказування.

Позивач ОСОБА_1 також пояснив, що 13.05.1988 року в порту на стенді була розповсюджена довідка від 1986 року, що він має психічне захворювання. Позивач вказав, що цю довідку отримав у медичному закладі в м. Ленінграді та далі розповсюдив у порту саме працівник Іллічівської транспортної прокуратури.

У зв`язку з цим, позивач вважав, що наслідком здійснення цих дій були порушені його права на труд, він був звільнений і втратив роботу, зазнав матеріальної та моральної шкоди, наполягав на тому, що час незаконного відсторонення його від роботи має бути включеним у трудовий стаж з відповідним оформленням трудової книжки.

На підтвердження зазначених обставин, позивач посилався на рішення Київського районного суду м. Одеси по справі від 15 березня 2007 року по справі № 2-390/07, яким на його користь був вирішений трудовий спір з Іллічівським морським торговельним портом.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 березня 2007 року по справі № 2-390/07 позовні вимоги ОСОБА_1 до Іллічівського морського торговельного порту про визнання наказів неправомірними, поновлення на роботі, зобов`язання оформити трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, дійсно були задоволені частково (т.3, а.с.123-127).

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року по справі № 2-390/07, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 29 травня 2008 року, вищевказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 березня 2007 року було скасоване та ухвалено нове рішення, відповідно до якого у задоволенні позову ОСОБА_1 до Іллічівського морського торговельного порту про визнання наказів неправомірними, поновлення на роботі, зобов`язання оформити трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовлено.

30 липня 2008 року Верховний Суд України постановив ухвалу про відмову у допуску скарги ОСОБА_1 до провадження у зв`язку з винятковими обставинами (справа №6-16258сво08, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі судових рішень 08.08.2008р., оприлюднено 11.11.2008р.).

Вищевикладені обставини вказані в постанові Одеського апеляційного суду від 14.01.2020 року, яке набрало чинності, а тому вважаються встановленими і не підлягають доказуванню (т.6, а.с.196-звор.).

У відповідності до ст. 82 ЦПК України підставами для звільнення від доказування є наявність обставин, які визнаються учасниками справи або таких, які визнано загальновідомими, наявність обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому вважаються встановленими і не підлягають доказуванню по даній справі.

Суд першої інстанції правильно вказав, що 05 липня 2007 року апеляційним судом Одеської області було вирішено спір позивача щодо поновлення його трудових прав.

Так, скасувавши рішення суду першої інстанції від 15 березня 2007 року, яким були частково задоволені вимоги позивача, в тому числі про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу18 років 10 місяців і 19 днів, у розмірі 402 019,92 грн. та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., та вирішивши спір по суті, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні від 05 липня 2007 року зазначив, що спірні трудові правовідносини щодо розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , оплати вимушеного прогулу та звільнення з роботи виникли між сторонами в травні, вересні 1988 року та у лютому 1989 року і до них повинно застосовуватися трудове законодавство, яке діяло на той час.

Як було вказано вище, скарги позивача ОСОБА_1 на зазначене рішення суду розглянуті Верховним Судом та ухвалою Верховного Суду України від 29 травня 2008 року касаційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, а рішення апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року - залишено без змін.

Однак, після постановлення судом апеляційної інстанції 05 липня 2007 року рішення, яке залишено без змін судом касаційної інстанції, та в якому був остаточно вирішений трудовий спір між сторонами, зазначене рішення набуло статус res judicata, проте позивач звернувся та продовжує звертатися до суду з чисельними тотожними та з однаковим матеріальним обсягом, з деякими змінами, позовами.

Так, заявивши у січні 2014 року вимоги у даній справі, позивач уточнив їх через 9 місяців у вересні 2014 року та у січні 2016 року, тобто через 2 роки після їх пред`явлення.

У той же час, незважаючи на те, що цей спір був невирішений судом за апеляційною скаргою позивача, та, не очікуючи завершення провадження у зазначеній справі, позивач у липні 2017 року знову звернувся до суду першої інстанції з аналогічними вимогами.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 липня 2019 року аналогічні позовні вимоги були розглянуті та скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 квітня 2019 року.

Суд закрив провадження у справі, в частині вимог ОСОБА_1 до МТП «Чорноморськ» про: зобов`язання МТПЧ скасувати підроблені накази №160/л та №37/л, видані в порушення п. 5 ст. 147, ст. 148 та ст. 149 КЗпП УРСР, «Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР» при відсутності пояснювальної позивача, допуску його до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів; у відповідності до п. 2.10 діючої "Інструкції про порядок ведення трудових книжок", визнання недійсними записів №№ 22-24, зроблених в трудовій книжці позивача, в порушення п. п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.9,2.13 і 2.26 «Інструкції», ст. 48 та п. 5 ст.147 КЗпП УРСР.

Суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 до МТП «Чорноморськ» про зобов`язання видати позивачеві дублікат трудової книжки без записів, зобов`язання видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем від 06.07.1984 р. за ст. 39 КЗпП у відповідності до його заяви від 30.04.1988 р. та листа профкомітета ІМТП від 17.10.1988; стягнення заробітної плати в розмірі 240,68 руб. з індексацією, відшкодування моральної шкоди, прийняття до нового розгляду позову від 18.03.1987 р.

Суд залишив без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до МТП «Чорноморськ»:

- у відповідності з постановою президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 р., ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.01.2006 р. та його рішенням від 02.06.2006 р., прийняти до нового розгляду позови до МТПЧ від 21.05.1988 р., від 26.09.1988 р., від 02.03.1989 р. про поновлення на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження яких було втрачено в результаті фальсифікації справ №2-3837/04 (2-2298/06) та №2-4804/06 (2-390/07);

- у відповідності до рішення Київського райсуду від 06.10.1987 р., постановою президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 р. та ст.ст. 9,31,32 КЗпП УРСР, зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу №257/л про переведення позивача на посаду старшого стивідора - заступника начальника складу;

- стягнення заробітної плати за травень 1988 року, компенсації за роботу у вихідні, доплати за сумісництво;

- середнього заробітку за час вимушеного прогулу з індексом інфляції.

Відповідно до ст.384 ЦПК України постанова Одеського апеляційного суду від 16 липня 2019 року набрала законної сили з дня її прийняття.

Вищевикладені обставини також вказані в постанові Одеського апеляційного суду від 14.01.2020 року, яке набрало чинності, а тому вважаються встановленими і не підлягають доказуванню (т.6, а.с.199).

Звертаючись до суду, позивач також заявляв чисельні позови про вирішення трудового спору, які стосувались окремих фрагментів вже раніше поданих вимог.

Однією з цих вимог, заявленою ним неодноразово, є заява про відновлення втраченого провадження через фальсифікацію матеріалів справи та фальшивість документів, невідповідність діючому законодавству та судовим рішенням, які набрали законної сили.

Оскаржуючи ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2007 року, якою заява ОСОБА_1 про відновлення втраченого судового провадження була залишена без розгляду та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2008 року залишена без змін, позивач ОСОБА_1 подав до суду у листопаді 2008 року заяву про перегляд ухвали суду від 04 грудня 2007 року за нововиявленими обставинами і одночасно в цій же заяві просив суд скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року, яке набуло статус res judicata (справа № 520/7859/13-ц; провадження № 8/520/35/13) т.8а.с.175-204, 205.

23 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення цивільних справ, фальсифікацію матеріалів справи, відновлення судових документів, виключення документів із справи, винесення додаткового рішення, визнання рішення таким, що набрало законної сили, прийняття нового позову та порушення кримінальної справи, яка ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року повернута заявнику та ним не оскаржена.

Постановою Одеського апеляційного суду від 14.01.2020 року по справі 520/842/14 апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково (т.6, а.с.193-200).

Скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року, додаткові рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року і 22 травня 2019 року, а також ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року.

Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (до зміни назви - державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт») про прийняття до нового розгляду позовів до відповідача, поданих у 1988-1989 р.р., виключення записів із трудової книжки, скасування наказів, видання наказу про розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України, стягнення заробітної плати та компенсації за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Також вищевказаною постановою Одеського апеляційного суду від 14.01.2020 року по справі 520/842/14 встановлено, що позивачем неодноразово здійснюється зловживання процесуальними правами.

З підстав викладеного, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що постійні звернення до суду з позовними вимогами, які за своєю формою постійно змінюються, однак за своєю правовою природою стосуються лише вирішення трудового спору, в розумінні ст. 44 ЦПК України є зловживанням процесуальними правами. Такі форми (засоби) юридичного захисту, не спрямовані власне на відстоювання правової позиції, а є неправомірними діяннями, зловживаннями правом.

Таким чином, твердження позивача ОСОБА_1 щодо обставин пов`язаних з незаконним, на його думку, відстороненням від роботи, звільненням та відмови видати належним чином оформлену трудову книжку вже було розглянуто в судовому порядку в рамках трудового спору, а отже є встановленим фактом та не підлягає додатковому доказуванню.

Виходячи з наведеного суд визнає, що обставини незаконного відсторонення позивача від роботи, звільнення та відмови видати належним чином оформлену трудову книжку за наслідком неправомірних дій прокуратури не доведені позивачем, а тому позовна вимога про включення в трудовий стаж позивача час, на протязі якого позивач не працював у зв`язку з незаконним поміщенням до психіатричної лікарні та у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи за наслідком протиправних дій прокуратури також є безпідставною.

Що стосується вимог позивача про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 грн. заподіяних необґрунтованим відкриттям кримінальних справ, незаконним поміщенням в психіатричну лікарню, незаконним відстороненням від роботи і відмови видати належним чином оформлену трудову книжку, а також порушення права на пенсію та соціальне забезпечення, гарантованих ст. 46 КУ суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази таких дій прокурором Кравчинським В.В., крім того, позивачем не доведено, що вчинені ОСОБА_6 будь-які дії у відношенні позивача були ним здійсненні при виконанні своїх повноважень.

Щодо незаконного поміщення позивача до психіатричної лікарні, то із пояснень позивача слідує, що зазначені події відбувалися в м. Ленінграді як наслідок незаконних дій Ленінградської прокуратури.

Однак матеріалами справи та судом встановлено, що позивачем не надані жодні докази того, що Іллічівська транспортна прокуратура здійснювала будь-які дії (доручення) в межах кримінальної справи, яка була порушена відносно позивача ОСОБА_1 у 1981 році у м. Ленінград. Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що будь-які дії прокурора Ілічівської транспортної прокуратури ОСОБА_7 в 1986-1988 роках відносно нього здійснювалися в рамках кримінальної справи.

Тобто, суд обгрунтовано визнав, що по справі відсутні докази пов`язаності та беззаперечний причинно-наслідковий зв`язок між відкриттям кримінальної справи та поміщення позивача у психіатричний заклад у 1981 році у м. Ленінграді та діями Іллічівськові транспортної прокуратури, на які посилається позивач і його відстороненням від роботи в Іллічівському морському торговельному порту та звільненням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в частині позову щодо відшкодування шкоди заподіяної необґрунтованим відкриттям кримінальних справ, незаконним переміщенням в психіатричну лікарню, вимоги пред`явлені до неналежних відповідачів, тому як події відкриття кримінальної справи у відношенні позивача та його поміщення до психіатричного закладу у 1981 році, відбулося у м. Ленінград, тобто в іншій республіці колишнього Радянського Союзу, а це є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому, суд правильно зазначив, що відшкодування заробітної плати, яку він втратив в результаті незаконного відсторонення від праці в Іллічівському морському торгівельному порту, яке було спричинено діями прокурора Ілічівської транспортної прокуратури ОСОБА_7 1986-1988 роках, передбачене ст.ст. 1-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та діючого до його ухвалення Положення про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, і прокуратури і суду, затвердженого Указом Президії Верховної Ради СРСР від 08.05.1981 р.

У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім цього, згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається позивач та вказує, що відповідно до положень цього Закону він має право на відшкодування шкоди, було прийнято 01.12.1994, то дія цього Закону на спірні правовідносини не розповсюджується.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди на підставі «Положення про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, і прокуратури і суду», затвердженого наказом Президії Верховної Ради СРСР від 08.05.1981 р. №4892-ІХ та Інструкції по застосуванню Положення про порядок відшкодування шкоди від 02.03.1982 р. (далі Положення), суд обгрунтовано вказав, що право на відшкодування шкоди виникає при наступних умовах:

?ухвалення виправдувального вироку;

?припинення кримінальної справи за відсутністю події злочину,

?за відсутністю в діянні складу злочину (окрім випадків припинення за цими підставами справ відносно особи, що скоїла суспільно небезпечне діяння в стані неосудності)

?за недоведеністю участі громадянина у вчиненні злочину.

Однак, враховуючи, що заявником позову і апеляційної скарги ОСОБА_1 не додано жодних доказів на підтвердження завдання прокуратурою матеріальної шкоди та виникнення у нього права на відшкодування шкоди, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови в позові в цій частині також.

Слід також зазначити, що п.11 даного Положення встановлена процедура визначення розміру шкоди вказаною щодо відшкодування заробітку та інших трудових доходів, які є основним джерелом доходу до існування громадянина, яких він був позбавлений в результаті незаконних дій. Так визначення розміру шкоди проводяться в місячний термін від дня звернення громадянина до відповідного органу.

Однак позивачем не надано підтверджень про звернення до Ілічівської прокуратури з вимогою про визначення розміру шкоди в місячний термін, як цього вимагає вищевказане Положення.

Що стосується вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування 4 013 553,8 грн. матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не здійснено розподіл загальної суми на суму завданої моральної та суму матеріальної шкоди. Враховуючи, що відшкодування моральної та матеріальної шкоди мають різні правові підстави та різні способи доказування, об`єднання їх позивачем в загальну суму позбавляє можливості дослідити правові підстави та розмір моральної та матеріальної шкоди.

Крім того, враховуючи, що судом встановлена відсутність права на відшкодування матеріальної шкоди, суд визнає відсутність підстав для відшкодування позивачу будь-якої суми матеріальної шкоди за наслідком незаконних дій прокуратури, у тому числі з підстав необгрунтованості та недоведеності суми.

Також суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що вищевказаним Положенням та Інструкцією по застосуванню Положення від 02.03.1982 р., відшкодування моральної шкоди не було передбачено.

З огляду на викладене, колегія суддів у повному обсязі погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету України матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4 013 553,8 грн. заподіяної необґрунтованим відкриттям кримінальних справ, незаконним переміщенням в психіатричну лікарню, незаконним відстороненням від роботи і відмови видати належним чином оформлену трудову книжку, включення у трудовий стаж час, протягом якого ОСОБА_1 не працював а також порушення права на пенсію та соціальне забезпечення, гарантованих ст. 46 Конституції України, не ґрунтуються на законі, є недоведеними та необґрунтованими.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева