Справа № 132/3338/20
Провадження № 22-ц/801/1073/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ставнійчук С. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 рокуСправа № 132/3338/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я.В., Прокопчук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 24.09.2019 надав відповідачці позику у розмірі 250 000 грн, про що остання власноручно склала розписку. Строк повернення боргу визначено моментом пред`явлення вимоги позикодавця. На виконання умов розписки позивач надіслав відповідачці письмову вимогу про повернення боргу в повному обсязі, яка отримана останньою 22.09.2020, але станом на день звернення з позовом борг не повернуто. Керуючись ст.ст. 1046,1047, 526 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 250 000 грн у рахунок повернення боргу за розпискою від 24.09.2019 року та судові витрати в сумі 5500 грн витрат на правову допомогу та 2500 грн на сплату судового збору.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч гривень) за договором позики у формі розписки, укладеної 24 вересня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот гривень) та витрати на правничу допомогу в сумі 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 24.09.2019 ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_2 кошти у розмірі 250 000 грн, які зобов`язалася повернути на першу вимогу.

14 вересня 2020 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 вимогу про негайне повернення коштів в розмірі 250000 грн, яку ОСОБА_1 отримала 22.09.2020, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень № 891, № 883.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики, у визначений строк борг повернений не був, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки, долученої до матеріалів справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачка не виконала умови укладеного з ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою.

Доводи ОСОБА_1 про те, що між нею та позивачем не укладався договір позики, а фактично було укладено договір про спільну діяльність, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки відповідачка не надала суду доказів, що між сторонами виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не з договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що ОСОБА_1 отримала кошти із зобов`язанням повернення, а не отримала їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.

Суд першої інстанції надав належну оцінку змісту розписки та дійшов обґрунтованого висновку, що факт наявності розписки, у якій позичальник зазначив про отримання коштів та скріпив її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі № 756/11258/17.

Крім того, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги пояснення свідків є необґрунтованими, оскільки згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може гуртуватися на свідченнях свідків.

Отже заперечення факту укладення договору позики у формі розписки не може ґрунтуватися на показаннях свідків.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 травня 2021 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко