Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 159/4547/19

провадження № 61-1191св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - Колодочка Павло Олександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Логвинюк І. М., від 09 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., від 22 грудня 2020 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про встановлення фактів недодержання письмової форми договору, неналежності їй банківських рахунків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 вересня 2008 року між банком та нею було укладено кредитний договір № VOKVGA, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі

23 426,12 доларів США, з яких: 20 856,92 доларів США - на споживчі цілі, з них 20 тис. доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу; 600,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 154,15 доларів США на сплату страхового платежу щодо страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту; 102,77 долар США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також 2 569, 20 доларів США на сплату страхових платежів. Пункт 8.2 вказаного договору передбачав, що для його виконання банк відкриває позичальникові рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Позивачка вказувала, що відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства та укладеного між ними вищевказаного кредитного договору, оскільки видача фізичній особі кредиту (грошових коштів) готівкою з каси банку здійснюється банком в іноземній валюті тільки з рахунку, що відкривається за наявності письмової згоди, зразків підпису позичальника та укладення письмового договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку, що є обов`язковою умовою для видачі кредиту, на підставі заяви про видачу готівки. Однак, кредитні кошти вона отримала з каси банку з порушенням зазначених вимог.

Посилаючись на зазначене, позивачка просила суд встановити факт недодержання письмової форми укладення договору про відкриття та обслуговування банківських рахунків № НОМЕР_1 ,

№ НОМЕР_2 між АТ КБ «ПриватБанк» і нею, а також встановити,

що вказані вище рахунки, відкриті АТ КБ «ПриватБанк», їй не належать.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 09 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неможливо встановити факт додержання чи недодержання письмової форми для укладення правочину щодо відкриття банківського рахунку, який не був укладений між сторонами, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили.Також районний суд зазначив, що позивачем не спростовано, що зазначений у пункті 8.2 кредитного договору рахунок не належить до числа рахунків, відкриття яких врегульовано положеннями статті 1066 ЦК України. На думку суду першої інстанції, позивачка не довела порушення банком її прав як споживача в рамках укладеного кредитного договору.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року

у задоволенні заяв ОСОБА_1 про відвід суддів Матвійчук Л. В.

та Федонюк С. Ю. відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що участь суддів під час перегляду рішень судів першої інстанції в апеляційному порядку в інших справах та ухвалення ними рішень в цих справах, або вчинення інших процесуальних дій, передбачених цивільним процесуальним законодавством, не є підставою у розумінні статей 36, 37 ЦПК України для відводу суддів.

Постановою Волинського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 09 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність вимог позивачки у зв`язку з відсутністю об`єкта спірних правовідносин, оскільки судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено, що договори про відкриття та обслуговування банківського рахунку між сторонами не укладались. Спір щодо визнання недійсними кредитного договору та договору про відкриття і обслуговування банківського рахунку вирішений судом в інших справах. Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги позивачки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження і оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Також у касаційній скарзі висловлені заперечення щодо ухвали Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначила неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 520/14809/14-ц, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 826/10945/15, від 06 лютого 2019 року у справі № 826/1401/16,

від 16 жовтня 2018 року у справі № 826/20307/14, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 922/2224/18, від 20 червня 2018 року у справі

№ 910/21864/16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Основні доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права під час вирішення питання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції за заявою відповідача, а суд апеляційної інстанції на зазначені порушення уваги не звернув під час перегляду справи в апеляційному порядку. Заявниця стверджує, що суд апеляційної інстанції помилково не допустив до участі у розгляді справи її представника, не звернувши увагу на те, що суд першої інстанції розглядав справу у порядку спрощеного позовного провадження як малозначну. Вважає, що апеляційна скарга розглянута колегією суддів, яка раніше приймала участь у розгляді тих саме обставин за участю тих самих сторін у інших справах. Ухвалу про відмову у задоволенні її заяви про відвід суддів апеляційного суду вважає необґрунтованою та такою, що порушує її права на законний неупереджений склад суду. Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог шляхом встановлення, що між сторонами укладений кредитний договір, а кредитні кошти були виплачені на підставі заяви про видачу готівки. Вказує, що відповідачем було визнано позов та заявлено під час розгляду справи, що вказані у позовній заяві рахунки позивачу не відкривались та їй не належать. Також суди дійшли суперечливих висновків під час дослідження положень кредитного договору. Суди не звернули увагу на положення кредитного договору та нормативно-правові акти, які вказують на обов`язковість укладення договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в письмовій формі.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк»просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у пункті 8.1 цього договору.

У відповідності до пункту 2.1.2 кредитного договору від 04 вересня 2008 року банк зобов`язався з метою надання й обслуговування кредиту відкрити рахунок, зазначений у пункті 8.2 цього договору.

Пунктом 8.2 кредитного договору від 04 вересня 2008 року передбачено, що для виконання цього договору банк відкриває позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 30 листопада 2017 року у справі № 159/971/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки відмовлено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 159/971/16-ц, ОСОБА_1 посилалась, зокрема, і на те, що при укладенні кредитного договору банком не було відкрито поточного банківського рахунку клієнта, який повинен був використовуватись для видачі та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті, а пунктом 8.2 оспорюваного кредитного договору передбачено відкриття позичальникові транзитного рахунку № НОМЕР_1 , на який фактично погашався кредит та зараховувались кошти, що, на її думку, суперечить положенням чинного законодавства. ОСОБА_1 зазначала, що порядок видачі та погашення кредиту є істотною умовою договору, яка підлягає погодженню сторонами договору, тому така обставина свідчить про недійсність пункту кредитного договору щодо видачі та погашення кредиту і тягне за собою визнання недійсним кредитного договору в цілому, а за таких обставин є недоведеним і сам факт отримання нею кредитних коштів за договором кредиту від банку та розмір самого кредиту.

За результатами розгляду справи № 159/971/16-ц суди встановили, що матеріали справи не містять доказів порушення прав та інтересів ОСОБА_1 , а позивачем не доведено, що укладений договір суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». На час укладення оспорюваного кредитного договору позивачка не заперечувала щодо умов такого договору, тривалий час сплачувала заборгованість за кредитним договором та в 2013 році підписала з відповідачем додаткову угоду до оспорюваного кредитного договору.

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 159/971/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада

2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2018 року залишено без змін.

Рішенням Ковельського міськрайонної суду Волинської області від 14 травня 2019 року у справі № 159/1159/19, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 159/1159/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 травня

2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 липня

2019 року залишено без змін.

Під час розгляду справи № 159/1159/19 судами встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку № НОМЕР_1 як окремий договір- не укладався, оскільки пунктом 8.2 кредитного договору

від 04 вересня 2008 року передбачено відкриття позичальникові рахунку

№ НОМЕР_1 , на який фактично погашався кредит позивачем

та зараховувались кошти і який призначений виключно для погашення заборгованості за кредитним договором. При укладенні такого змішаного договору сторони дотримались вимог законодавства, отже відсутні підстави для визнання недійсним пункту 8.2 кредитного договору, що містить у собі елементи договору банківського рахунку.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

За змістом частини першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга статті 628 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, встановивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем її прав та інтересів, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки судовими рішеннями у справах № 159/971/16-ц, 159/1159/19, що набрали законної сили, було надано правову оцінку кредитному договору від 04 вересня 2008 року, зокрема пункту 8.2, що передбачає відкриття та проведення операцій по банківському рахунку. Суди дійшли обґрунтованого висновку, що правовідносини між сторонами були врегульовані у спосіб, що відповідає нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, оскільки доводи позивачки не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій. У відповідності до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Також слід визнати безпідставними доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості ухвали Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, оскільки зміст заяв ОСОБА_1 про відвід суддів Матвійчук Л. В. , Федонюк С. Ю. свідчить про незгоду заявниці із судовими рішеннями у справах № 159/971/16-ц, 159/1159/19, що набрали законної сили й залишені без змін за результатами касаційного перегляду,і не підтверджує існування обставин, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості суддів апеляційного суду при розгляді цієї справи.

Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявницею в касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 09 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович