Справа № 681/1558/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року

Полонський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Горщара А.Г.

з участю секретаря судових засідань Салюк Т.М.

позивачки та її представника - ОСОБА_1 , відповідача та його представника - адвоката Коберського А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полонне за правилами спрощеного позовного провадження з участю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання видати трудову книжку, -

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила: зобов`язати фізичну особу-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_3 видати для неї належно оформлену трудову книжку; стягнути з відповідача на її користь невиплачену в лютому 2020 році заробітну плату в розмірі 5100 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку - 3929,68 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з підстав затримки у видачі належно оформленої трудової книжки - 41192 грн. за період з дня звільнення та по жовтень 2020 року включно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище до 20.02.2020 року ОСОБА_2 ) з 01.08.2018 року по 28.02.2020 року на підставі трудового договору працювала у ФОП ОСОБА_3 офіціантом та 28.02.2020 року її звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Після звільнення відповідач у повному обсязі не провів з нею розрахунок, а саме не виплатив заробітну плату за лютий 2020 року в сумі 5100 грн., а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки 12 днів за період з 01.08.2018 року по 01.09.2019 року в сумі 1735,32 грн. та за 12 днів за період з 01.09.2019 року по 28.02.2018 року в сумі 2194,36 грн. Крім цього ОСОБА_3 в день звільнення та до цього часу не видав позивачці трудову книжку, у зв`язку з чим відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 41192,22 грн. та видати належно оформлену трудову книжку.

В ході судового розгляду позивачка підтримала позов та пояснила, що перед працевлаштуванням до ОСОБА_3 вона працювала без офіційного оформлення трудових відносин стажистом офіціанта у ФОП ОСОБА_5 , котра спільно з ОСОБА_3 здійснюють підприємницьку діяльність. Після підписання з відповідачем трудового договору надала для ОСОБА_3 придбану нею трудову книжку. За весь час роботи вона лише один раз у лютому 2019 року була у відпустці 12 днів та більше щорічні відпустки їй не надавались. При звільненні з роботи відповідач не виплатив для неї за лютий 2020 року нараховану заробітну плату в сумі 5100 грн., не видав трудову книжку, незважаючи на її багаторазові звернення. При цьому зазначила, що подана ОСОБА_3 заява від її імені про отримання заробітної плати в повному обсязі (а.с.60) є підробленою, написана не нею та підпис їй не належить.

Відповідач у наданому відзиві та в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що при прийнятті позивачки на роботу, остання не надала для нього трудову книжку, а тому при звільненні її з роботи він не міг для ОСОБА_2 видати належно оформлену трудову книжку. Заробітна плата для позивачки виплачена повністю, про що вона власноручно написала заяву, а станом на день звільнення ОСОБА_2 не мала невикористаної щорічної відпустки, які для неї надавались: з 04.08. по 15.08.2018 року тривалістю 12 календарних днів; з 12.02. по 28.02.2019 року тривалістю 17 календарних днів та з 14.01. по 25.01.2020 року тривалістю 12 календарних днів. Крім цього ОСОБА_3 вказав, що із його офісу невідомими особами були викрадені бухгалтерські та кадрові документи як фізичної особи-підприємця, зокрема книги обліку, книги РРО, трудові договори, заяви працівників, накази, відомості нарахування та виплати зарплати, про що він подав заяву до поліції.

Допитані судом свідки зі сторони відповідача ОСОБА_6 , яка працює кухарем у ФОП ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 , котрий є ФОП та спільно з відповідачем здійснює підприємницьку діяльність, пояснили, що ОСОБА_2 дійсно перебувала у відпустках у вказані вище періоди, при звільнені з роботи повністю отримала заробітну плату.

Свідок зі сторони позивачки ОСОБА_8 пояснила, що вона працювала барменом у ФОП ОСОБА_5 та на неї також були покладені обов`язки щодо виплати працівникам, в тому числі і ОСОБА_2 , заробітної плати. Кошти на такі цілі видавали приватні підприємці, зокрема ОСОБА_3 , про що складався список із зазначенням прізвищ та сум, після чого вона для кожного працівника виплачувала гроші, при цьому працівники свої підписи за отримання коштів не ставили. Пам`ятає, що для позивачки заробітна плата за лютий 2020 року не виплачувалась та що ОСОБА_2 за весь період роботи перебувала у відпустці один раз у лютому 2019 року.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона на договірних засадах з ФОП ОСОБА_3 надає для нього бухгалтерські послуги, зокрема нараховує найманим працівникам заробітну плату, про що складає відповідні відомості на підставі наданих ОСОБА_3 табелів обліку робочого часу, а також складає проекти наказів про надання працівникам щорічних відпусток, вираховує їх тривалість та розмір оплати. Зазначила, що для ОСОБА_2 надавались відпустки у вищезазначені періоди часу відповідно до поданих нею заяв. На підтвердження своїх показань ОСОБА_9 надала суду копії відомостей нарахування та виплати заробітної плати щодо позивачки.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке.

Встановлено, що 31.07.2018 року між ФОП ОСОБА_3 та працівницею ОСОБА_2 (після зміни прізвища ОСОБА_2 ) укладено безстроковий трудовий договір з початком дії 01.08.2018 року (а.с.9).

За умовами трудового договору працівник зобов`язувався, зокрема виконувати обов`язки офіціанта, а ФОП зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі 3800 грн., але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, надавати позивачці щорічну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарних дні, час надання відпустки мав визначатись графіком черговості (а.с.9).

28.02.2020 року даний трудовий договір розірвано за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України.

Як вбачається із наданих сторонами доказів (а.с.10-12, 62) для позивачки за лютий 2020 року нарахована заробітна плата в сумі 5100 грн., проте ці документи не містять у собі даних щодо фактичного отримання ОСОБА_2 цих коштів.

Відповідачем подано до суду заяву (а.с.60), в якій міститься текст, що позивачка зарплату отримала в повному обсязі. Однак ОСОБА_2 вказала, що дана заява написана не її почерком, а підпис на ній підроблений.

ОСОБА_3 надав копії наказів та копії табелів обліку робочого часу (а.с.63-68), відповідно до яких для позивачки надавались щорічні відпустки: з 04.08. по 15.08.2018 року тривалістю 12 календарних днів; з 12.02. по 28.02.2019 року тривалістю 17 календарних днів та з 14.01. по 25.01.2020 року тривалістю 12 календарних днів, проте на вказаних документах відсутні будь-які дані про ознайомлення з ними ОСОБА_2 .

Відповідачем визнається факт не видачі ним в день звільнення для позивачки трудової книжки через те, що ОСОБА_2 при поступленні на роботу та при звільненні не надала для нього свою трудову книжку.

Вирішуючи питання законності позовних вимог, заявлених позивачкою суд виходить із такого.

Статті 12 та 81 ЦПК України встановлюють, зокрема, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За положеннями статей 77-80 ЦПК України докази мають бути: належними, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими, одержані у порядку встановленому законом, при цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відносно доведеності позовної вимоги щодо стягнення заробітної плати за лютий 2020 року в сумі 5100 грн. суд вказує наступне.

Згідно ст.110 КЗпП України, а також ст.30 Закону України "Про оплату праці", при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Документальне оформлення виплати заробітної плати працівникові регулюється, зокрема, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою правління Національного Банку України № 148 від 29.12.2017 року (далі Положення), дія якого відповідно до розділу І пункту 1 розповсюджується також на фізичних осіб-підприємців.

Згідно пункту 2 підпункту 12 розділу І Положення касові операції - це операції суб`єктів господарювання між собою та з фізичними особами, пов`язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку.

Касові операції, до яких також відноситься виплата заробітної плати працівнику, оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки (пункт 23 розділу ІІІ).

Видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки підписуються керівником і головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником. До видаткових ордерів додаються заяви на видачу готівки, розрахунки (пункт 26 розділу ІІІ).

Як вбачається зі змісту додатку 3, який встановлює форму видаткового касового ордеру, у ньому обов`язково має бути підпис одержувача коштів.

Отже, допустимими доказами, які би підтверджували фактичне отримання працівником заробітної плати є лише документи, в котрих обов`язково має міститись особистий підпис отримувача коштів.

Зважаючи на те, що документи про отримання позивачкою заробітної плати повинні знаходитись і зберігатись тільки у відповідача, а тому саме останній зобов`язаний довести належними та допустимими доказами факт отримання ОСОБА_2 заробітної плати за лютий 2020 року.

Проте ОСОБА_3 надано відомість про нарахування та виплату заробітної плати для позивачки за вищевказаний період, у якій відсутній її підпис про отримання грошей, а відтак такий доказ суд визнає як не допустимий.

Із зазначених вище підстав не можуть прийматись до уваги щодо доведеності отримання позивачкою заробітної плати за лютий 2020 року показаннями свідків зі сторони відповідача, які стверджували, що для ОСОБА_2 виплачувалась заробітна плата за спірний період, а також заява, написана від імені позивачки, про те, що нею отримана заробітна плата в повному обсязі, котру ОСОБА_2 вважає підробленою, а відповідач цього факту не спростував.

Крім цього суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_3 та його представника про те, що у відповідача були викрадені бухгалтерські документи, через що неможливо такі надати суду.

Заява ОСОБА_3 (а.с.69) про повідомлення вчинення викрадення документів подана ним до Полонського відділення поліції 16.02.2021 року, тобто після звернення ОСОБА_2 із цим позовом до суду.

Як вбачається із листа Управління Держпраці у Хмельницькій області, котре проводило у липні 2020 року перевірку звернення позивачки щодо оплати її праці ОСОБА_3 , останній не надав на вимогу інспектора відомості нарахування та виплати заробітної плати, табелі обліку робочого часу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 5100 грн. нарахованої, але невиплаченої їй заробітної плати за лютий 2020 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення 3929 грн. 68 коп. грошової компенсації за невикористану відпустку.

Питання надання відпусток регулюються Законом України «Про відпустки".

Стаття 6 названого Закону визначає, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Стаття 10 цього ж Закону регламентує порядок надання щорічних відпусток, зокрема, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Отже, належними та допустимими доказами, які би достовірно свідчили про факт надання щорічної відпустки для працівника можуть бути документами, у яких зазначено, що роботодавець повідомив працівника про початок відпустки, а також письмові дані про облік відпусток.

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_3 надав копії наказів про надання у вищезгадані періоди для ОСОБА_2 відпусток і табелі обліку її робочого часу.

Проте вказані документи не містять будь-яких відомостей про ознайомлення з ними позивачки, а тому не можуть визнаватись допустимими доказами, а відтак суд вважає, що відповідачем не спростовані пояснення ОСОБА_2 про перебування її у відпустці за весь період роботи лише 12 календарних днів у лютому 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

При визначенні кількості днів невикористаної відпустки суд керується положенням ст.6 вищевказаного Закону, пункту 6 трудового договору укладеного між сторонами, щодо тривалості щорічної відпустки у ОСОБА_2 - 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору та застосовує алгоритм дій, запропонований Мінсоцполітики у листі від 24.06.2011 р. № 208/13/116-11, за яким: визначається тривалість щорічної відпустки, яка припадає на один календарний день умовного робочого року (без урахування святкових і неробочих днів);

розраховується «відпускний» стаж працівника (у календарних днях і без урахування святкових і неробочих днів). У нього входять періоди, перераховані у ст.9 Закону України "Про відпустки", після цього слід перемножити між собою два ці показники, та в такий спосіб отримується кількість днів щорічної відпустки, що підлягають компенсації за невикористану відпустку.

З моменту укладення трудового договору 31.07.2018 року та за відпрацьований перший робочий рік, що закінчився 30.07.2019 року (включно), щорічна відпустка ОСОБА_2 становить 24 календарних днів, із яких позивачка використала 12 календарних днів у лютому 2019 року.

Один календарний день без урахування святкових і неробочих днів в цілому за умовний робочий рік (2020) становить 24 : (366 - 11) = 0,068.

За період роботи з 31.07.2019 року по 28.02.2020 року (день звільнення) «відпускний» стаж працівника складає 213 - 5 = 208 дн., де 213 - кількість календарних днів за вказаний період, 5 - кількість святкових і неробочих днів у цьому періоді.

Тоді кількість днів щорічної відпустки, що підлягають компенсації за невикористану відпустку, складе: 0,068 х 208 к.дн. = 14,144 к.дн. (з урахуванням округлення - 14 к.дн.), та 12 невикористаних календарних днів відпустки за період з 31.07.2018 року по 30.07.2019 року, а всього тривалість невикористаної відпустки у ОСОБА_2 становить 26 календарних днів.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок).

Пунктом 2 Порядку визначено, що середній заробіток, зокрема для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до пункту 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Заробітна плата ОСОБА_2 за період з 01.02.2019 року по 31.01.2020 року (12 календарних місяців, що передують виплаті компенсації за невикористані відпустки 28.02.2020 року) становить 53600 грн., на який припадає 353 календарних днів (за винятком святкових і неробочих днів), а тому календарний день відпустки становить суму 151,84 грн. (53600:353).

Загальна сума компенсації за 26 днів невикористаної відпустки складе 3999,84 грн. (151,84х26).

Оскільки ОСОБА_2 у позовній заяві просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 3929,68 грн., а тому суд відповідно до ст.13 ЦПК України, керуючись принципом диспозитивності, задовольняє позов саме в такій сумі.

Вирішення позовних вимог про зобов`язання видати позивачці належно оформлену трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

Згідно ст.48 названого Кодексу трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників" (далі Постанова № 301), Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі Інструкція).

За положеннями пунктів 1.3, 1.4 Інструкції при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Особи, які вперше шукають роботу і не мають трудової книжки, повинні пред`явити паспорт, диплом або інший документ про освіту чи професійну підготовку.

Пункт 2 Постанови № 301 встановлює, що без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше.

Заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу (пункт 2.2. Інструкції)

Відповідно до пункту 2.21-1. трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (частина перша статті 47 КЗпП України).

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 4.1 Інструкції передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (пункт 4.2. Інструкції).

В ході судового розгляду відповідач не заперечив, що в день звільнення та до цього часу він трудову книжку для ОСОБА_2 не видав, оскільки остання при поступленні на роботу трудову книжку для нього не надавала.

В той же час позивачка зазначала, що вона офіційно працевлаштовувалась до ОСОБА_3 вперше і при поступленні на роботу надала для нього нову трудову книжку.

Представник відповідача адвокат Коберський А.П. вказував, що ОСОБА_2 до поступлення на роботу до ФОП ОСОБА_3 раніше працювала у ФОП ОСОБА_5 , про що зазначено у трудовому договорі між сторонами.

З цього приводу суд в черговий раз звертає увагу на допустимість доказів та що факт перебування працівника у трудових відносинах із ФОП може стверджуватись лише наявністю трудового договору, укладеного в письмовій формі.

Такий доказ відповідачем не надано, а тому й не доведено, що ОСОБА_2 раніше офіційно працювала, та у неї на час укладення з ОСОБА_3 була в наявності трудова книжка.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачка працевлаштовувалась на роботу до відповідача вперше, а тому останній зобов`язаний був на підставі вищевказаних вимог Інструкції не пізніше тижневого строку з дня прийняття ОСОБА_2 на роботу зробити запис до трудової книжки про прийняття на роботу та передати її на зберіганні позивачці, а в день звільнення видати для ОСОБА_2 трудову книжку із записом про звільнення.

Оскільки, зазначених вимог ОСОБА_3 не виконано, а тому з його вини сталася затримка у видачі для позивачки трудової книжки, що унеможливило їй подальше працевлаштування, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити для ОСОБА_12 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 5 вищезгаданого Порядку обчислення середньої заробітної плати, середній заробіток, зокрема за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті у вказаному випадку, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Після цього проводиться множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

ОСОБА_2 звільнена 28.02.2020 року, а тому двома останніми календарними місцями є січень 2020 року та грудень 2019 року.

Проте згідно до відомості про нарахування та виплату заробітної плати за січень 2020 року позивачка знаходились у відпустці, що судом не прийнято до уваги, а відтак унеможливлює вірно обчислити середній заробіток, у зв`язку з чим суд бере для вирахування середнього заробітку заробітну плату та кількість відпрацьованого часу у грудні-листопаді 2019 року.

У вказані місяці ОСОБА_2 нараховано заробітну плату в сумах 4400 та 4500 грн. за відпрацьовані відповідно 154 і 165 годин, що в загальному становить 8900 грн. та 319 годин, а отже середньогодинна заробітна плата позивачки складає 27,9 грн. (8900грн. : 319 годин).

Середня кількість відпрацьованих годин на місяць становить 159,5 годин (319 годин : 2 місяці).

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 просила стягнути для неї середній заробіток за час вимушеного прогулу в загальній сумі 41192,22 грн. за період з моменту звільнення по жовтень 2020 року, а тому саме в цих межах суд вираховує суму стягнення її середнього заробітку.

Кількість годин із дня звільнення 28.02.2020 року по 30.10.2020 року складає 1400,5 (5,5 годин у лютому 2020 року та 1395 годин за 8 наступних місяців березень-жовтень із розрахунку 159,5 годин на місяць).

Відтак, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 39073,95 грн. (1400,5 годин х 27,9 грн.).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, за вимогу немайнового характеру (зобов`язання видати трудову книжку) в розмірі 840,80 грн., та за вимоги майнового характеру (стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу в загальному розмірі 840,80 грн.), а всього 1681,60 грн..

Керуючись наведеним, ст.ст.13, 81, 141, 263-265, 273, 279, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 : 5100 грн. невиплаченої заробітної плати за лютий 2020 року; 3929 грн. 68 коп. невиплаченої при звільнені грошової компенсації за невикористану відпустку; 39073 грн. 95 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, а всього - 48103 (сорок вісім тисяч сто три) грн. 63 коп.

Зобов`язати ОСОБА_3 видати для ОСОБА_2 належно оформлену трудову книжку.

В решті вимог позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1681 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду через Полонський районний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено - 25.05.2021 року.

Позивачка - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий