Єдиний унікальний номер 219/49/20
Номер провадження 22-ц/804/34/21
Єдиний унікальний номер 219/49/20 Головуючий у 1 інстанції Медінцева Н.М.
Номер провадження 22-ц/804/34/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Корчистої О.І., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/49/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Соледарської міської ради про визнання права спільної сумісної власності за набувальною давністю, з апеляційною скаргою Заступника прокурора Донецької області на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року у складі судді Медінцевої Н.М., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року до суду звернулись з позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Соледарської міської ради про визнання права спільної сумісної власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах та проживають однією сім`єю як чоловік та дружина з 2007 року по теперішній час та безперервно спільно користуються та володіють квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас за відомостями позивачів спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , ніким не оформлена та відумерлої не визнана. Зареєстровані власники спірної квартири, окрім померлої ОСОБА_3 відсутні. Фактичне утримання, обслуговування, поточний ремонт спірної квартири та оплату комунальних послуг, що надаються до неї, здійснюють сумісно позивачі своїми спільними силами та коштами. Проте оформити у встановленому порядку право власності на вказану квартиру та здійснювати в повному обсязі всі правомочності власників на даний час позивачі не можуть, оскільки вони не є титульними володільцями вказаного нерухомого майна. Просять позов задовольнити.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Соледарської міської ради про визнання права спільної сумісної власності за набувальною давністю - задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право спільної сумісної власності за набувальною давністю на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Донецької області зазначив, що звертається з апеляційною скаргою на рішення Артемівського міськрайонного суду, оскільки відповідач - Соледарська міська рада, неналежним чином здійснює свої повноваження щодо захисту інтересів держави у цій справі.

Вважає, що вказане рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а саме ст.ст. 344, 1277 ЦК України та не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Посилається на правову позицію висловлену у постанові Великої палати Верховного суду від 14.05.2019 № 910/17274/17, постановах Верховного Суду від 19.09.2018 № 296/6949/17, від 10.10.2018 № 638/7874/16-ц, від 01.08.2018 № 201/12550/16-ц, від 06.03.2019 № 336/2900/17-ц, тощо та зазначає, що володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивачі були обізнані відносно того, що квартира, яка є предметом спору та на яку вони просять визнати право спільної сумісної власності за набувальною давністю, належала на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підстави та час заволодіння позивачами спірною квартирою не з`ясовано під час розгляду справи. Смерть ОСОБА_3 та неприйняття спадщини, не дають позивачам підстави для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Вказане виключає добросовісність володіння майном, а відкритість і безперервність користування не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Вважає, що рішення суду позбавило територіальну громаду, яку представляє відповідач, права на отримання у власність нерухомого майна, зокрема щодо звернення до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою. Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, то відповідно до п.п. 4 п. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду у справі підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта прокурор Артемівської місцевої прокуратури Кудріна Є.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивачів адвокат Гуревич М.Г. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги просив її відхилити. Вважає, що прокуратура не мала процесуальних підстав для звернення зі скаргою.

Від Соледарської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. Просять ухвалити рішення на розсуд суду відповідно до чинного законодавства (а.с.150).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Заступника прокурора Донецької області підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що згідно копії довідки КП БТІ станом на 31 грудня 2012 року (а.с.8) власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 .

Відповідно до копії листа від 11 січня 2019 року (а.с.9), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно померла, про що є актовий запис № 183 від 23 жовтня 2009 року, який складений виконавчим комітетом Соледраської міської ради м. Бахмут Донецької області.

З копії акту (а.с.10) про фактичне проживання особи за місцем реєстрації від 05 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_2 , та здійснюють фактичне утримання, сплату комунальних послуг своїми силами і коштами, які відкрито та безперервно з 2007 року по теперішній час користуються і володіють вищевказаною квартирою. Також за яку вони повністю сплачують комунальні послуги, що також підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.11-62).

Згідно акту про фактичне проживання особи за місцем реєстрації від 16 березня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_2 здійснюють фактичне утримання, сплату комунальних послуг своїми силами і коштами та ведуть сумісне господарство.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстра прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 березня 2020 року відомості відносно квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 відсутні.

З копії свідоцтв про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що їх батьками є: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 , які є чоловіком та дружиною, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилось належне їй на праві приватної власності майно, а саме: квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; щодо вказаного майна право власності у порядку спадкування будь-якими іншими особами не набуто та не зареєстровано; позивачі після смерті ОСОБА_3 добросовісно заволоділи належним їй нерухомим майном та з 2007 року до теперішнього часу, тобто у строк понад 10 років, продовжують відкрито та безперервно володіти ним. Враховуючи, що під час судового провадження позивачем доведено факт добросовісного заволодіння та відкритого, безперервного володіння понад 10 років квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції визнав за можливе визнати за ними право спільної сумісної власності за набувальною давністю.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з даними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом(ч.2 ст. 328 ЦК).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Суд першої інстанції наведеного не врахував. Встановивши, що позивачі користуються спірним нерухомим майном з 2007 року, сплачували комунальні послуги і безумовно знали, що квартира належить ОСОБА_3 , продовжували нею користуватись до та після смерті власника ( ОСОБА_3 ), яка померла у жовтні 2009 році, дійшов помилкового висновку про добросовісність володіння позивачами спірною квартирою.

Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання квартири за обставинами даної справи не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст.344 ЦК України, оскільки відсутні всі передбачені даною нормою закону умови у їх сукупності для визнання за позивачами права власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги (яка подана з додержанням вимог закону щодо представлення інтересів) є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги прокуратурою Донецької області сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн. (а.с.134).

Відповідно до ч.1, п/п 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до штемпелю на поштовому конверті позовну заяву подано представником позивача 26 грудня 2019 року (а.с. 70).

Відповідно до статті 7 Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1921 гривні.

Таким чином, за подання апеляційної скарги прокуратура Донецької області мала сплатити судовий збір у розмірі 1152, 60 грн. (768,40 х150%).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, прокуратурі Донецької області мають бути відшкодовані витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 грн. 60 коп. Отже, з позивачів на користь прокуратури Донецької області підлягає стягненню судовий збір в рівних частках з кожного по 576 грн. 30 коп., всього в сумі 1152 грн. 60 коп.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Донецької області на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Соледарської міської ради про визнання права спільної сумісної власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешкає: АДРЕСА_1 , судовий збір в рівних частинах з кожного по 576 (п`ятсот сімдесят шість) гривень 30 копійок, а всього в сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 20 січня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв