Справа № 648/3152/20
Провадження № 2/648/125/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року смт. Білозерка

Білозерський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого - судді: Кусік І.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Ербеса А.О.,

відповідача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Білозерська селищна рада Білозерського району Херсонської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

16.10.2020 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Вказаний позов мотивувала тим, що їм на праві власності належить будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку залишається зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2 - відповідач по справі, але фактично з 22.05.2018 року вона не проживає за адресою реєстрації, фактичне її місце проживання: АДРЕСА_2 .

З метою досудового врегулювання спору та добровільного зняття відповідача з реєстрації, позивачі неодноразово зверталися до ОСОБА_1 , але позитивних результатів не було.Таким чином, у них не має можливості добровільно зняти відповідача з адреси реєстрації, а єдиним способом захисту їх інтересів є звернення до суду.На сьогоднішній день позивачімають намір продати будинок та змушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Також, реєстрація відповідача створює перешкоди для отримання позивачами житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунок визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою.

Зважаючи на ту обставину, що відповідач виїхала до іншого місця проживання та після того, як покинула проживати за адресою реєстрації, жодного дня не проживала та не відвідувала належний позивачам будинок, останні вважають, що відповідач втратила право користування цим житлом. Ніяких домовленостей чи договорів щодо користування спільним будинком між сторонами не укладалося. Враховуючи вищенаведене, позивачі просили суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачі надали суду заяви, якими просили проводити розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували.

В судовому засіданні відповідач позов не визнала, суду пояснила, що вона колишня дружина ОСОБА_2 . В кінці травня 2018 року позивачі вигнали її разом з двома дітьми зі спірного будинку. Їй не пропонували винаймати житло або сплачувати комунальні послуги.

Представник третьої особи належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань в судові засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив не подав.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів.

Процесуальні дії суду по справі:

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2020 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.08.1994 року, розпорядження сільського голови Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 5 від 19.02.2016 року, позивачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 31.05.2017 року по справі № 648/965/17 шлюб між сторонами, укладений 30.12.2008 року, було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 13.06.2017 року.

Відповідно до довідки № 1589 від 09.10.2020 року та акту обстеження житлово-побутових умов сім'ї № 1596 від 12.10.2020 року, виданих виконавчим комітетом Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проте не проживає за вказаною адресою з 22.05.2018 року. Вона разом з дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вибули з с. Велетенське 22.05.2018 року без зняття з місця реєстрації і до цього часу не приїжджали.

Оцінивши та дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 182/6536/13-ц визначено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені - строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Положеннями статті 64 ч. 2, 3 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Ретельно дослідивши обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності відповідача за адресою реєстрації, суд дійшов наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами було розірвано 13.06.2017 року, а з 22.05.2018 року відповідач фактично не проживає в спірному помешканні. Таким чином, в силу вимог ст. 64 ч. 2, 3, ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин відповідача з власником будинку (квартири) не позбавило її права користування займаним приміщенням. При цьому, з наданих позивачами документів вбачається, що ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірному приміщенні і після розірвання шлюбу з позивачем-1. Посилання позивача на те, що відповідач покинула спірне помешкання спростовується поясненнями ОСОБА_1 яка вказала, що позивачі вигнали її з будинку разом з дітьми, наміру добровільно виїжджати з місця проживання вона не мала. Доказів протилежного позивачами не надано, а судом не встановлено.

Згідно ст.ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження факту втрати ОСОБА_1 права користування спірним помешканням, а також порушення положень частини першої статті 116 ЖК Української РСР, матеріали справи не містять, позивачі таких доказів не подали, що в силу вимог ст. 12, 81 ЦПК України, є їх процесуальним обов`язком.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачами не було надано суду доказів того, що відповідач, як член їх родини в розумінні ст. 64, 156 ЖК України, більше року не проживає за місцем реєстрації, даних про відсутність поважних причин для його не проживання в спірному помешканні позивачами не доведено, а судом не встановлено, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 7-13, 80-81, 141, 263, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст. 64, 71, 72, 150, 156 ЖК України, з урахуванням Постанови Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 182/6536/13-ц, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), третя особа: Білозерська селищна рада Білозерського району Херсонської області (, смт. Білозерка. вул. Свободи, 83), про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Згідно п.п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення суд складено 18 січня 2021 року.

Головуючий суддя: Кусік І.В.