ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року

м.Суми

Справа №580/468/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/19/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Лебединська міська рада Сумської області,

треті особи: Реєстраційний відділ виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року в складі судді Чхайла О.В., ухвалене в м. Лебедин,

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Лебединської міської ради Сумської області (далі Міська рада) про визнання права власності на під`їзний залізничний шлях при станції Лебединська Державного підприємства «Південна залізниця», який складається з однієї залізничної колії та одного залізничного стрілочного переводу № 1, загальною довжиною 170 м, розташований на території земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі укладеного з Лебединським районним споживчим товариством 06 серпня 2002 року договору купівлі-продажу за результатами аукціону заявник набув право на спірне майно, у реєстрації права власності на яке реєстраційна служба відмовила через виявлені розбіжності між правочином та технічним паспортом об`єкта, а саме: в договорі відсутній перелік складових майна та адреса його місця знаходження. Вказує, що внести зміни у договір купівлі-продажу не може, оскільки споживче товариство ліквідоване, а тому просить захистити його право у судовому порядку.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на під`їзний залізничний шлях при станції Лебединська Державного підприємства «Південна залізниця», який складається із однієї залізничної колії та одного залізничного стрілочного переводу № 1, загальною довжиною 170 м, розташований на території земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» (далі - Укрзалізниця), посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач у даній справі не є належним, оскільки доказів на підтвердження того, що Лебединська міська рада Сумської області не визнавала чи порушила права позивача матеріали справи не містять. Крім того, відповідач не є правонаступником ліквідованого Лебединського районного споживчого товариства, а дійсним власником спірного майна, тобто залізничної колії та стрілочного переводу є саме Укрзалізниця, яку суд першої інстанції до участі у справі у порушення вимог процесуального закону не залучив. Також зазначається, що предметом договору купівлі-продажу є під`їзний залізничний шлях до складу продтоварів, а не залізнична колія та стрілочний перевід.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Талденко О.В. просить відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу залізничного під`їзного шляху до складу продтоварів на аукціоні разом з актом приймання-передачі майна була передана технічна документація, якою підтверджується, що до складу цього майна входить також і стрілочний перевід № 1. Також вказує, що Укрзалізниці було відомо про набуття у власність ОСОБА_1 спірного майна, оскільки у 2007 році заявник апеляційної скарги виступав підрядником ремонтних робіт стрілочного переводу. Крім того, ОСОБА_2 , як новий орендар спірного майна, у 2015 році повідомляв апелянта про ремонт стрілочного переводу, а у 2017 році повідомляв про необхідність надання калькуляції вартості ремонту та технічного обслуговування стрілочного переводу, що свідчить про пропуск без поважних причин строку на оскарження судового рішення. Вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неналежного відповідача в особіЛебединської міської ради Сумської області, оскільки продавець спірного майна був ліквідований без правонаступника, його реєстраційна справа знаходиться у виконавчому комітеті відповідача, а залізнична колія та стрілочний перевід знаходяться на земляхЛебединської міської ради Сумської області. Укрзалізниця не надала жодного доказу, який би підтверджував її право власності на спірне майно.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належно повідомлений.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ «Українська залізниця» - Панченко П.Е., представника третьої особи ОСОБА_2 адвоката Талденко О.В., представника Лебединської міської ради Рева О.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 06 серпня 2002 року держаним нотаріусом Лебединської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 придбав у Лебединського районного споживчого товариства під`їзний залізничний шлях до складу продтоварів, на земельній ділянці, що закріплена за виконавчим комітетом Лебединської міської ради, загальною довжиною 170 м, згідно з протоколом аукціону від 30 липня 2002 року (т. 1 а.с. 9).

Приймання-передача вказаного нерухомого майна відбулась на підставі акта від 06 серпня 2002 року (т. 1 а.с. 10).

У 2015 році ОСОБА_1 виготовив технічний паспорт на придбаний під`їзний залізничний шлях (т. 1 а.с. 12-24).

З метою державної реєстрації набутих прав позивач звернувся до Лебединського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, яке листом від 04 квітня 2016 року повідомило ОСОБА_1 про неможливість реєстрації залізничного шляху, оскільки існують розбіжності між правовстановлюючим документом та технічним паспортом об`єкта, зокрема, в договорі купівлі-продажу відсутні адреса місця знаходження майна, а також у зв`язку з тим, що предметом договору купівлі-продажу є під`їзний залізничний шлях, а в технічному паспорті вказані залізнична колія та стрілочний перевід (т. 1 а.с. 26).

Крім того, як вбачається з наданих сторонами в суді апеляційної інстанції доказів, рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року визнано право власності на спірне майно за ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 правомірно набув спірне майно, проте у встановленому законом порядку зареєструвати це майно не може, чим порушуються права заявника.

Колегія суддів апеляційного суду з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Статтею 48 ЦПК України передбачено, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом ст. ст. 33, 36, 119 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Водночас він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача, залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 мотивував пред`явлення позову саме до Лебединської міської ради Сумської області неможливістю внести зміни до договору купівлі-продажу спірного майна через ліквідацію продавця майна без правонаступництва, проте не вказав яким чином обраний ним відповідач порушив або заперечує набуті права, як власника нерухомого майна. Тобто позивач не обґрунтував сам факт існування спору з Лебединською міською радою Сумської області.

Апеляційний суд обставин порушення Лебединською міською радою Сумської області прав ОСОБА_1 на набуте, проте не зареєстроване ним майно, також не встановив. Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував про порушення чи невизнання будь-яких прав позивача.

Таким чином, згідно з ч. 2 ст. 30 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) Лебединська міська рада Сумської області не може бути стороною у справі. З клопотанням про заміну цього відповідача на належного, позивач до суду не звертався.

Водночас, суд як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це було передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вирішення спору судом) та іншими нормами процесуального права, які передбачали заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Про вказаний обов`язок суду йдеться також і в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду».

Однак, в порушення вимог процесуального закону суд першої інстанції не визначив суб`єктний склад спору, оскільки не звернув увагу, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, і відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК (у редакції, чинній на момент вирішення спору судом) не роз`яснив позивачу право на заміну первісного відповідача належним відповідачем чи залучення останнього як співвідповідача та наслідки не вчинення цих процесуальних дій.

На підставі досліджених письмових доказів, які були подані заявником апеляційної скарги, який не брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, а також залученою до участі у справі в апеляційному суді третьою особою ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов висновку, що належним відповідачем у даній справі мала бути АТ «Українська залізниця», яка фактично є балансоутримувачем залізничних колій та стрілочного переводу, які розташовані у межах придбаного позивачем ОСОБА_1 у Лебединського районного споживчого товариства під`їзного залізничного шляху до складу продтоварів, загальною довжиною 170 м, при станції Лебединська Державного підприємства «Південна залізниця» за адресою: Сумська область, м. Лебедин, вул. Залізнична, 40 а, оскільки відповідно до ч. 2 п. 2 Розділу 12 Правил експлуатації залізничних під`їзних колій, в редакції від 20 вересня 1965 року, що діяла на момент вводу в експлуатацію спірної під`їзної колії, стрілка примикання і частина колії підприємства, організації установи від стрілки примикання до знака «Межа під`їзної колії» знаходяться у віданні залізниці і на її балансі.

Дані обставини не були спростовані в суді апеляційної інстанції ні позивачем ОСОБА_1 , ні третьою особою ОСОБА_2 , що був залучений до справи третьою особою в суді апеляційної інстанції як особа, що набула право власності на спірне майно в подальшому на підставі рішення суду.

Таким чином, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, оскільки суд першої інстанції вирішив спір по суті та задовольнив позов, у той час як позов, пред`явлений до Лебединської міської ради Сумської області, яка не має відповідати за позовом, тобто до неналежного відповідача, в зв`язку з чим, саме з цих підстав, позов не підлягає задоволенню.

За вказаних вище обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявленої до неналежного відповідача вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на під`їзний залізничний шлях при станції Лебединська Державного підприємства «Південна залізниця», який складається з однієї залізничної колії та одного залізничного стрілочного переводу № 1, загальною довжиною 170 м, розташований на території земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки у задоволенні позовних вимог апеляційний суд відмовляє, тому понесені АТ "Українська залізниця" судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 826,80 грн підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 згідно ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній (вартість спірного майна згідно договору купівлі-продажу складає 3550 грн а.с. 9) не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 квітня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Лебединської міської ради Сумської області, третІ особи: Реєстраційний відділ виконавчого комітету Лебединської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 826 грн 80 коп. судового збору за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко