Провадження № 22-ц/4808/688/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року, в складі судді Татарінової О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Траст фінанс, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотеки,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ТзОВ Фінансова компанія Траст фінанс, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотеки.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 31.01.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та нею було укладено Кредитний договір №06-2/17Ф, з кінцевим строком погашення не пізніше 30.01.2012 року. В забезпечення виконання умов даного договору 01.02.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У 2008 році Кредитор був перейменований на ВАТ «Фольксбанк», а у 2013 році на ПАТ «ВіЕС Банк». Згідно інформації ЄДРПОУ 06.03.2019 року внесено запис про припинення юридичної особи. 29.12.2017 року ПАТ «ВіЕс Банк» згідно договору про відступлення права вимоги передало ТОВ «Фінансова компанія «Траст фінанс» право вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договором. Вказані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.09.2019 року (справа №344/2963/18). Разом з тим, даний договір іпотеки є складним та містить у собі забезпечувальне зобов`язання іпотеки, а також окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя у вигляді іпотечного застереження (ст.36,37,38 ЗУ «Про іпотеку»).

Позивач вказує, що умова договору щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким являється житлове приміщення позивача напряму суперечить ст. 47 Конституції України, за якою стягнення на житло може бути виключно судовим. Вважає даний договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та просила суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у вигляді іпотечного застереження в договорі іпотеки від 01.02.2007 року, укладеного між ВАТ Електрон Банк, перейменованого в подальшому в ВАТ Фольксбанк, а згодом в ПАТ ВіЕС Банк та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в забезпечення виконання умов кредитного договору від 31.01.2007 року № 06-2/17Ф, відповідно до якого вони передали в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (п.16 ( в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя), п.19 (г. та д.) та п.23 Договору іпотеки), право вимоги за яким згідно Договору про відступлення права вимоги від 29.12.2017 року, укладеного між ПАТ ВіЕс Банк, перейшло до ТОВ Фінансова компанія Траст фінанс.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначила, що суд не дав належної оцінки тому, що підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог суд першої інстанції вказав, що твердження позивача про недійсність договору іпотеки є безпідставними, оскільки позивачем була надана згода на укладення договору іпотеки на відомих умовах, її волевиявлення було вільним, що підтверджується підписом на іпотечному договорі від 01.02.2007 року, однак суд не врахував що підставою позовних вимог була відповідність умов договору положенням законодавства.

Апелянт зазначила, що відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Тобто, на думку апелянтки, умова договору щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким являється житлове приміщення позивача напряму суперечить ст.47 Конституції України, за якою стягнення на житло може бути виключно судовим.

Апелянт просила рішення суду скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву сторони не скористались.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, її представник адвокат Гуменюк О.В. надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.

Третя особа ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги визнав.

Представник ТзОВ Фінансова компанія Траст фінанс, та треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою була надана згода на укладення договору іпотеки на відомих їй умовах, зокрема надана згода про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що підтверджується її підписом на іпотечному договорі від 01.02.2007 року, її волевиявлення було вільним, а норми Закону України Про іпотеку, які на думку позивача не відповідають ст. 47 Конституції України, неконституційними не визнані.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 31.01.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №06-2/17Ф, про відкриття банком позичальнику кредитної лінії в сумі 40 000 доларів США, строком на 5 років на поновлювальній основі.

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором 01.02.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (майнові поручителі) та ОСОБА_1 (боржник) надали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 81,5 кв.м, житловою площею 48,2 кв м, кількість кімнат 3 з коморою у підвалі, площею 28,0 кв.м.

В 2008 році кредитор був перейменований на ВАТ Фольксбанк, а у 2013 році на ПАТ ВіЕС Банк.

Згідно договору про відступлення прав вимоги від 29.12.2017 року ПАТ ВіЕС Банк передало право вимоги за вказаним іпотечним договором ТОВ Фінансова компанія Траст фінанс.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.14 Договору іпотеки від 01.02.2007 року, право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем боржником основного зобов`язання, а саме: настання терміну виконання зобов`язання іпотекодавця-боржника за кредитним договором, щодо повернення суми кредиту іпотекодержателю, тобто до 30.01.2012 року; у випадку затримки іпотекодавцем-боржником щомісячної сплати процентів після настання строку їх сплати, у відповідності до умов кредитного договору; у випадку затримки іпотекодавцем-боржником часткового погашення кредиту, згідно графіку встановленого у відповідності до умов кредитного договору; у інших випадках, передбачених кредитним договором та/або чинним законодавством України; у разі поршення іпотекодавцями обовязків (умов), встановлених цим договором.

Згідно п.16 Договору звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса; договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в даному договорі), який укладається та нотаріально посвідчується одночасно з цим договором (позасудове врегулювання). Визначений зазначеним договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 19 Договору передбачено, що реалізація предмету іпотеки після звернення на нього стягнення може здійснюватись наступними способами, зокрема: а) на підставі рішення суду шляхом продажу іпотеки з прилюдних торгів; б) на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-яке особі згідно договору купівлі-продажу; в) на підставі виконавчого напису нотаріуса шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів; г) на підставі договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання; д) на підставі договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу.

Пунктом 23 договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання, згідно п.п.23.1. сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору наступними способами, а саме: передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у порядку встановленому цим договором; право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому цим договором; п.п. 23.2. Право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно цього договору, належить Іпотекодержателю.

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання апелянтки на те, що умова договору іпотеки щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким являється житлове приміщення позивача напряму суперечить ст.47 Конституції України, за якою стягнення на житло може бути виключно судовим, не заслуговують на увагу оскільки системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що норми Закону України Про іпотеку, які на думку позивача не відповідають ст. 47 Конституції України, неконституційними не визнані.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2021 року без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин О.О. Томин