П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021року м. Київ

Справа № 754/11015/20

Провадження: № 22-ц/824/5822/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.,

секретарі Глухенька М.С., Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Рощина Івана Геннадійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року, ухвалене під головування судді Лісовської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18.01.2020 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір доручення № 1801/20, відповідно до умов якого відповідачка зобов`язалась за оплату, від її, ОСОБА_1 , імені та за її рахунок обрати транспортний засіб на автомобільних площадках країн Європейського Союзу та організувати доставку обраного транспортного засобу до місця його отримання. На виконання п. 4.1, 4.3 договору вона, позивачка, передала відповідачці грошові кошти у розмірі 170 100 грн. (4500 доларів США, що за курсом НБУ становить 109 250 грн., та 60 750 грн.), на підтвердження чого ОСОБА_4 , як довірена особа відповідачки, написав розписку. Відповідно до умов договору відповідачка зобов`язалась виконати свої зобов`язання у строк до 28.01.2020 року включно, але до цього часу умови договору не виконала. Вона, ОСОБА_1 , неодноразово зверталась до відповідачки з вимогою виконати умови договору та пояснити причини його невиконання, і на її звернення відповідачка через довірену особу повернула частину коштів у розмірі 109 250 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 01.04.2020 року, однак, залишок коштів залишився не повернутий. На підставі викладеного, просила суд розірвати договір доручення від 18.01.2020 року, стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти у розмірі 430 717, 00 грн., з яких 60,750 грн. - залишок боргу; 369 967 грн - 3 % неустойки за кожен день прострочення відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір доручення № 1801/20 від 18.01.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині відмови у стягненні грошових коштів, адвокат Рощин І.Г. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в матеріалах справи наявні розписки ОСОБА_4 від 18.01.2020 року та від 01.04.2020 року як довіреної особи відповідачки (замісника), що відповідає вимогам п. 1.5 договору доручення. Окрім того, в матеріалах справи наявні роздруківки листування засобами Viber, що підтверджують факт передачі грошових коштів ОСОБА_4 . Отже, суд першої інстанції помилково вважав, що відсутні докази отримання відповідачкою коштів на виконання умов укладеного договору. Вказував, що факт отримання грошових коштів за договором дорученням відповідачкою не заперечується, а тому ця обставина в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Також зазначив, що в оскаржуваному рішенні судом не надано жодної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, зокрема, копіям листування засобами Viber, відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, копіям претензії № 1507/20 від 15.07.2020 року. Окрім того, суд першої інстанції залишив поза увагою положення с. 2 ст. 653 ЦПК України, згідно яких друга сторона у разі розірвання договору може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору, та як наслідок, помилково відмовив у задоволенні вимоги про стягнення грошових коштів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до положень ст. 360 ЦПК України ОСОБА_1 не скористалась.

В судовому засіданні адвокат Рощин І.Г. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ФОП ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи булаповідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутностівідповідачки.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні грошових коштів, в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, 18.01.2020 року між компанією «ВестАвто», іменованої у подальшому - повірений, діючий на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних і фізичних осіб-підприємців ФОП ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , іменованої у подальшому - довіритель, був укладений договір доручення № 1801/20.

Вказаний договір доручення укладений сторонами у письмовій формі.

Відповідно до умов договору доручення повірений зобов`язався за оплату, від імені та за рахунок довірителя обрати транспортний засіб на автомобільних площадках країн Європейського Союзу та організувати доставку обраного транспортного засобу до місця його отримання.

Згідно із п. 4.1-4.3 договору для виконання доручення, довіритель видає повіреному грошову суму у розмірі 170 100 грн. на організацію вибору та доставки транспортного засобу до місця його передачі довірителю. Після виконання повіреним доручення довірителя у повному обсязі, сторони проводять уточнений розрахунок ціни договору та проводять кінцевий розрахунок. Способом оплати за договором є передача довірителем грошових коштів повіреному.

Згідно п. 1.5, повірений в праві передати виконання доручення заміснику на свій розсуд на умовах, передбачених ст. 1005 ЦК України. Повірений відповідає за вибір замісника і за ведення ним справ як за свої особисті.

Відповідно до п. 1, 2, 3.2, 5.2 договору повірений зобов`язався виконати доручення та доставити транспортний засіб протягом 10 днів з моменту отримання оплати, а саме, до 28.01.2020 року включно.

В установлений договором строк повірений зобов`язання за договором доручення не виконав.

Згідно розписки від 18.01.2020 року, ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_1 сумму в розмірі 4 500 доларів США і 60 750 грн на купівлю авто у Німеччині. Зобовязався придбати автомобіль або повернути кошти в строк до 18.02.2020 року.

Згідно розписки від 01.04.2020 року, ОСОБА_4 повернув ОСОБА_5 суму в розмірі 4500 доларів США згідно боргу по розписці від 18.01.2020 року. Залишок боргу в розмірі 60 750 грн зобов`язався повернути в строк до 01.06.2020 року. У разі неповернення коштів в строк, дата повернення коштів буде узгоджена сторонами.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, позивачкою не доведено той факт, що відповідачкою ОСОБА_2 було отримано грошові кошти в рахунок виконання умов договору доручення, а тому відмовив у задоволенні вимог про стягнення коштів. Разом з тим, оскільки умови договору доручення не виконуються, суд дійшоввисновку про розірваннявказаного договору.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Частиною першою статті 1002 ЦК України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до статті 1005 ЦК України, повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), зокрема, якщо це передбачено договором. Якщо договором доручення передбачена можливість вчинення дій замісником, але замісник у договорі не вказаний, повірений відповідає за вибір замісника.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається зі змісту договору доручення № 1801/20 від 18.01.2020 року, повіреним у договорі виступає компанія «ВестАвто» ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а довірителем ОСОБА_1 . Договір підписаний повіреним ОСОБА_4 з однієї сторони та довірителем ОСОБА_1 з другої сторони, і завірений печаткою компанії «ВестАвто» ФОП ОСОБА_2 (а.с. 9)

Оцінюючи наявні в матеріалах докази у їх сукупності, зокрема, договір доручення № 1801/20 від 18.01.2020 року, розписки ОСОБА_4 про отримання та повернення коштів, скріншоти листування, колегія суддів доходить висновку про те, що одним із повірених в зобов`язанні купівлі авто за договором доручення виступає ОСОБА_4 , який згідно розписки і отримав у ОСОБА_1 кошти на придбання авто.

Однак, ОСОБА_4 до участі у справі не притягнутий, позовних вимог до нього не заявлено.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з частиною першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Цивільно-процесуальним кодексом України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

За загальним процесуальним правилом суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується виниклий спір. Захист своїх прав та інтересів ці особи реалізують за допомогою широких процесуальних прав і гарантій. Натомість незалучення кого-небудь з них до розгляду справи, як і залучення в неналежному статусі, позбавляє їх цієї можливості.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розірвання договору, проте, неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки наявним у справах доказам, у зв`язку з чим помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів з інших підстав, а не через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу.

Оскільки, як зазначено вище, ОСОБА_4 до участі у справі не притягнутий, позовних вимог до нього не заявлено, колегія суддів доходить висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні грошових коштів шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Рощина Івана Геннадійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року в частині відмови у стягненні грошових коштів змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 травня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

І.В. Іванова