ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 січня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/2044/20

Головуючий у першій інстанції Іванюк Т. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/46/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря Зіньковець О.О.,

учасники справи:

заявниця ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернувся із заявою, в якій просив визнати судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника щомісячно, виданий 23.07.2020 Козелецьким районним судом, таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що він та заявниця перебували у шлюбі, в якому народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23.07.2020 Козелецький районний суд видав наказ № 734/2044/20 про стягнення з боржника на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника щомісячно. Аналогічний наказ щодо стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 був виданий 30.07.2020 Козелецький районний суд за № 734/2045/20.

Фактично заявниця двічі звернулася до суду та отримала два судових накази на кожну дитину окремо. При цьому, відповідно до ст.183 СК України розмір аліментів на двох дітей становить 1/3 від заробітку (доходу) платника аліментів. Тобто, в даному випадку в сукупності боржник повинен сплачувати на користь заявниці 1/2 свого заробітку (доходу). Заявник вважає, що у нього відсутній обов`язок сплачувати стягувачці аліменти у розмірі 1/2 частину свого заробітку (доходу).

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість. Вважає її такою, що порушує норми процесуального права. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції видав судові накази за вимогами, які не передбачені чинним ЦПК України, не з`ясував кількість дітей заявника та видав два судові накази про стягнення 1/4 на кожну дитину окремо, замість судового наказу про стягнення 1/3 на утримання двох дітей, що передбачено п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

Також скаржник вказує на те, що ним подано заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню саме по справі № 734/2044/20 про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_7 . Тобто інформація в поданій заяві відповідає предмету розгляду заяви.

Своїм правом на подачу відзиву ОСОБА_1 не скористалась.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника щомісячно, не було предметом розгляду заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу у справі №734/2044/20. А тому заява ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконання, не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає викладені висновки суду обґрунтованими та законними і такими, що відповідають матеріалам справи, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 ЦПК України.

За змістом ч.3 ст.431 ЦПК України судовий наказ є виконавчим документом.

Як встановлено судом, 30 липня 2020 року Козелецький районний суд Чернігівської області у справі №734/2044/20 видав судовий наказ та стягнув з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

07 серпня 2020 року ОСОБА_2 , посилаючись на ст.183 СК України та ст.432 ЦПК України, звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 таким, що не підлягає виконанню, при цьому мотивував заяву помилковою видачею судом 30.07.2020 наказу про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_5 (а.с.24-25).

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ст.173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Наведене узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11.

Розглядаючи дану справу, судом встановлено, що у своїй заяві ОСОБА_2 ставить вимогу у справі №734/2044/20 про визнання судового наказу у справі №734/2045/20 про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника щомісячно, таким, що не підлягає виконанню.

Питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника щомісячно, не було предметом розгляду заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу у справі №734/2044/20.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що заява про видачу судового наказу подана матір`ю дитини про стягнення аліментів з батька дитини відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та відповідала критеріям визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Що стосується мінімального розміру аліментів на неповнолітню дитину, то суд відзначає, що мінімальний розмір аліментів на дитину відповідного віку встановлений в частині другій ст.182 СК України і в заяві про видачу судового наказу та в самому наказі визначено вірно. Законодавець в той же нормі матеріального закону зазначив, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У випадку незгоди із визначеним судом розміром аліментів боржник не позбавлений права скористатися правом, що визначено ст.170 ч.7 ЦПК України, та звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає

Судді Чернігівського апеляційного суду :

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 14.01.2021.