Провадження № 22-ц/4808/169/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Томин О.О.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Скиби Віталія Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2020 року під головуванням судді Ковалюк І.П. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що з 27.01.2012 по 05.12.2018перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі вони придбали об`єкт житлової нерухомості квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м.

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано на ім`я відповідачки і 12.01.2016 їй видано свідоцтво про право власності на неї. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 14.01.2016 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на це житлове приміщення.

Посилаючись на те, що зазначена квартира є спільною власністю подружжя та придбана ними в період перебування в шлюбі, просив поділити між сторонами спільно нажите у шлюбі майно, визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири та залишити у власності за ОСОБА_2 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного майна.

Поділено між сторонами спільно нажите у шлюбі майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири; іншу 1/2 частину квартири залишено у власності ОСОБА_2 ..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 2 259,90 гривень та 384,20 гривень витрат по оплаті заяви про забезпечення позову.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Скиба В.М. посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що висновки, викладені у рішення суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Так, весь час перебування в шлюбі подружжя проживало у будинку АДРЕСА_2 , який належав позивачу. В цей час, відповідач періодично виїжджала в Республіку Італія, де заробляла грошові кошти на прожиття подружжя, та усі зароблені кошти, що за підрахунками складають 10 000 Євро, витрачалися на ремонт та переобладнання вищевказаного будинку.

Також матір відповідачки ОСОБА_3 , яка з 2000 року проживає в Республіці Італія, протягом 2015 та на початку 2016 року в якості особистого подарунку вислала останній грошові кошти в 2 500 Євро, які відповідно були особистою власністю відповідачки. При цьому, при здійсненні дарування коштів матір відповідачки висловила прохання, щоб остання підшукала та придбала за подаровані кошти однокімнатну квартиру з вторинного фонду, у якій в подальшому при досягненні пенсійного віку вона змогла б проживати.

Подарованих коштів не було достатньо для купівлі квартири, тому відповідачка позичила у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 15 000 Євро та на прохання своєї матері за свої особисті кошти, які були їй подаровані останньою, і позичені кошти придбала у власність спірну квартиру. Копію розписки про отримання в борг коштів в сумі 15 000 Євро відповідачка не могла долучити, оскільки вона в неї була відсутня, так як борг не повернутий.

Оскільки метою придбання квартири за особисті та позичені кошти було набуття права власності на житло для подальшого проживання у ньому матері відповідачки, про що достовірно знав позивач, він не заперечував щодо такого та надав нотаріально оформлену згоду на придбання такої.

Вказує, що будь-якого спільного майна, яке можна б було поділити між сторонами, за час перебування у шлюбі не було придбано та створено, а купівля відповідачкою спірної квартири за її особисті та позичені кошти, які не були спільним майном подружжя та на даний час не повернуті, не здійснювалася в інтересах сім`ї. Тобто договір купівлі-продажу спірної квартири фактично є удаваним. При цьому, згідно ст. 60 СК України спільним майном є як майно набуте в шлюбі, так і боргові зобов`язання.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач у засіданні суду першої інстанції невірно відповідав на запитання представника відповідача щодо обставин придбання спірної квартири та свідок ОСОБА_4 підтвердила факт передачі коштів відповідачці її матір`ю та домовленість про купівлю квартир для матері.

Крім цього, в даній справі не розглядається питання поділу всього майна подружжя, оскільки є придбане майно, яке знаходиться за місцем проживання сторін, а саме будівельні матеріали придбані за спільні кошти подружжя. Також на даний час наявний непогашений кредит в Італії в сумі 20000 Євро отриманий на спільні цілі будівництво будинку, частину якого сторони повернули, а частину якого банк вимагає від відповідачки.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначає, що є неправдивими доводи апеляційної скарги про здійснення ремонту та переобладнання житлового будинку у м. Тлумач, на які було витрачено 10 000 Євро, оскільки протягом проживання сторін у даному будинку не було проведено жодних ремонтних робіт та такий залишився у тому ж самому стані, в якому був ще до реєстрації шлюбу.

Перебуваючи в шлюбі, сторони разом працювали в Республіці Італія та спільні зароблені кошти витратили на придбання спірної квартири, про що зазначається зокрема і в заяві відповідачки, що міститься в п. 9 нотаріально оформленого договору купівлі-продажу такої. А правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з відповідних документів випливає, що майно є особистою приватною власністю одного з подружжя.

Вказує, що згідно наявних в справі доказів відповідачка отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 945,50 Євро, що є значно менше ніж вартість спірної квартири згідно договору купівлі-продажу, а також відповідачка не надала жодних доказів, що такі кошти було отримано нею в якості подарунка чи в рахунок купівлі у власність ОСОБА_3 квартири.

Також неправдивими є доводи апеляційної скарги про отримання відповідачкою в борг у ОСОБА_4 15 000 Євро та копія відповідної розписки з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка не повідомила суду про наявність даних обставин. Також не надала оригіналу цієї розписки, що свідчить про її фіктивність та надало б можливість проведення відповідного експертного дослідження. Свідок ОСОБА_4 про обставини передачі в борг таких коштів суду не вказала. При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак з невідомих причин, незважаючи на посилання на відсутність у відповідачки боргової розписки у зв`язку з неповерненням боргу, такі докази нею не було зазначено та не досліджено судом.

Крім того, матір апелянта у період з моменту придбання квартири та до моменту розірвання шлюбу неодноразово перебувала на території України, що було встановлено судом першої інстанції, та мала можливість придбати квартиру самостійно чи оформити для таких цілей довіреність на відповідачку. Після купівлі квартири відповідач могла відчужити таку на користь своєї матері, чого так і не відбулося, хоча за її твердженням позивач знав про мету придбання квартири. Відповідачка не вказала про наявність жодних перешкод з боку позивача щодо відчуження квартири на користь своєї матері, що свідчить про те, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири не було вчинено прихованого правочину та вказує на безпідставність доводів апелянта в цій частині.

Не заслуговують на уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом не розглядалося питання поділу всього майна подружжя, оскільки про обставини отримання кредиту в сумі 20 000 Євро суд не повідомляла та не подала апеляційному суду будь-яких доказів, що свідчать про наявність такої обставини, а також не була позбавлена можливості подання зустрічного позову щодо поділу зазначених нею в апеляційній скарзі будівельних матеріалів.

Вислухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 адвоката Скибу В.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника позивача адвоката Тиніва І.Д., перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.12.2018 розірвано шлюб між сторонами, укладений 27 січня 2012 року у Тлумацькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 6 (а.с. 7-8).

Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 185070539 від 17.10.2019 двокімнатна квартира загальною площею 44,1 кв.м, житлова площа 27,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27816923 від 14.01.2016 14:42:52, приватний нотаріус Сопків З.І. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 132, виданий 12.01.2016, видавник Сопків З.І. приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу (а.с. 9).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 12.01.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 132, ОСОБА_5 , надалі «Продавець», передає у власність продає, а ОСОБА_2 , надалі «Покупець», приймає у власність купує квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 69 482,00 гривень (а.с. 75).

У п. 9 вказаного договору зазначено, що при укладенні цього договору покупець ОСОБА_2 заявляла, що грошові кошти на придбання вказаної квартири є спільними з чоловіком ОСОБА_1 , який надав заяву про згоду на купівлю, справжність підпису якого засвідчено 12.01.2016 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. за реєстровим № 131.

Відповідно до довідки № 453/1114 виданої АТ «ПРАВЕКСБАНК» та наданої відповідачкою ОСОБА_2 до відзиву на позовну заяву, ОСОБА_2 по системі Western Union за 2016 рік отримала: від Korniyenko Lyubov 945,50 EUR та від Toriello Alfonsina 100 EUR (а.с. 78).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У пункті 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач вважає спірну квартиру спільною власністю подружжя та посилається на придбання сторонами спірної квартири у період шлюбу з реєстрацією у цей період права власності на таку за відповідачкою.

Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, вірно встановив обставини придбання сторонами спірного майна саме в період шлюбу та реєстрацією права власності на таку за відповідачкою у цей період.

При цьому, відповідачкою заперечуються обставини спільного набуття спірного майна, тому саме на неї покладався обов`язок доведення існування обставин придбання квартири за кошти, що були її особистою приватною власністю чи за кошти її матері, на що вона посилалася заперечуючи проти задоволення позовних вимог, оскільки у даному випадку спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

На спростування спільного набуття спірної квартири позивачка посилалася на те, що квартиру придбано за рахунок коштів, які вона отримала в подарунок від своєї матері, а позивач не допомагав грошовими коштами в придбані вказаної квартири і йому було відомо, що купівля квартири здійснюється для її матері. Проте, відповідачкою не надано суду першої інстанції будь-яких доказів, що кошти на придбання квартири в сумі 69 482 грн відповідачці дійсно були надані матір`ю ОСОБА_3 як особистий подарунок чи саме для купівлі квартири у власність для матері. Також судом встановлено, що ОСОБА_3 періодично, не менше двох разів на рік буває в Україні, що не позбавляло її самостійно здійснити придбання квартири чи оформити посвідчену довіреність на відповідачку для вчинення такої купівлі, а кошти, які були переслані нею із-за кордону на рахунок відповідачки, є незначними та недостатніми для купівлі квартири.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що реєстрація право власності на таке майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, суд дійшов правильного висновку про поділ між сторонами спірної квартири. Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири та за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти в сумі 10 000 Євро витрачено на ремонт та переобладнання будинку АДРЕСА_2 , який належав позивачу, не підтверджені будь-якими доказами.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів, врахувавши, що відповідачка та його представник не були позбавлені можливості подання зустрічного позову щодо розподілу спільного майна подружжя та не заявляли клопотання щодо призначення експертиз, витребування доказів.

Також не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що матір відповідачки ОСОБА_3 протягом 2015 та на початку 2016 року в якості особистого подарунку вислала відповідачці грошові кошти в 2 500 Євро, які відповідно були особистою власністю останньої, оскільки судом встановлено, що кошти, які були переказані нею із-за кордону на рахунок відповідачки, є незначними порівняно з ринковою вартістю спірної квартири та складають 945,50 Євро. При цьому, колегія суддів зазначає, що наявною в матеріалах справи довідкою про отримання відповідачкою із-за кордону коштів не підтверджується укладення одностороннього правочину щодо набуття таких у її приватну власність та спрямування цих коштів на придбання спірного майна.

Посилання апелянта на те, що спірна квартира придбана відповідачкою на прохання своєї матері за свої особисті кошти та за позичені кошти в сумі 15 000 Євро, спростовуються її ж заявою, що міститься у п. 9 договору купівлі-продажу спірної квартири, згідно якої вона заявила, що грошові кошти на придбання вказаної квартири є спільними з чоловіком ОСОБА_1 . Останній дав нотаріально завірену згоду на придбання цього житла.

Щодо доводів апелянта про отримання відповідачкою у борг коштів в сумі 15 000 Євро для придбання квартири, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка не повідомила суду про наявність даних обставин. Суд повинен установити наявність між особами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таку обставину не може бути здійснено без надання оригіналу розписки відповідачки від 10.01.2016 і, крім того, такі обставини не можуть доводитися показами свідків.

Твердження апеляційної скарги про отримання кредиту в Італії в сумі 20 000 Євро на спільні цілі будівництво будинку також не підтвердженні будь-якими доказами.

Доводи представника апелянта про те, що купівля відповідачкою спірної квартири не здійснювалася в інтересах сім`ї, а договір купівлі-продажу спірної квартири фактично є удаваним, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_3 не була позбавлена можливості самостійно здійснити придбання квартири чи оформити посвідчену довіреність на ім`я відповідачки для вчинення такого, а також за відсутності обставин її представництва відповідачкою правочин купівлі-продажу спірної квартири не може бути визнаний таким, що був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Також судом не було встановлено наявність будь-яких перешкод з боку позивача щодо відчуження квартири на користь своєї матері.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Скиби Віталія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.

Суддя-доповідач І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

О.О. Томин