Постанова

Іменем України

18 травня 2021 року

м. Київ

справа № 190/1377/18

провадження № 61-5384св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Комісарівська сільська рада П`ятихатського району Дніпропетровської області, П`ятихатська районна державна адміністрація Дніпропетровської області,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шишки Василя Ярославовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_2 , яка за життя була членом колгоспу імені Котовського П`ятихатського району Дніпропетровської області і працювала в ньому до 1967 року. 11 лютого 1997 року колективне сільськогосподарське підприємство (далі - КСП) імені Котовського П`ятихатського району Дніпропетровської області отримало державний акт на право колективної власності на землю серії І-ДП № 000068. Оскільки ОСОБА_2 була пенсіонером КПС, то її було внесено до списку осіб - членів КСП під № 614, де вона вказана як ОСОБА_3 . Сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я ОСОБА_2 не виготовлявся. Він є єдиним спадкоємцем після смерті баби ОСОБА_2 . Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , він отримав відмову, оскільки відсутній правовстановлюючий документ. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті його баби ОСОБА_2 в розмірі 6,46 умовних кадастрових гектарів із земель, що перебували у колективній власності колишнього КСП імені Котовського П`ятихатського району Дніпропетровської області, розташованих на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2018 року у складі судді Митошоп В. М. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті баби ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , розміром 6,46 умовних кадастрових гектарів із земель, що перебували у колективній власності колишнього КСП імені Котовського П`ятихатського району Дніпропетровської області, розташованих на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час отримання державного акта на право колективної власності на землю, ОСОБА_2 як член КСП імені Котовського була внесена до списку осіб - членів КСП імені Котовського під № 614, однак сертифікат на право на земельну частку (пай) не отримувала. Позивач є спадкоємцем померлої, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа померлої на пай.

Прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області подала апеляційну скаргу на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2018 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області задоволено. Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2018 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в списку осіб - членів КСП імені Котовського під № 614 зазначена ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 у списку відсутня, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги. Крім того, фактично вирішивши питання про права та обов`язки держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області - розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення, суд не залучив це управління до участі у справі як співвідповідача. Тобто суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та не визначився належним чином з колом учасників справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

20 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шишка В. Я. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, а рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2018 року залишити в силі.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення представник заявника вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі № 619/2559/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 615/1452/17-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 632/1191/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 691/548/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 671/1448/18.

У квітні 2020 року прокуратура Дніпропетровської області подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області.

10 квітня 2020 року справа № 190/1377/18 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_5 .

Згідно з копією свідоцтва про шлюб, ОСОБА_4 03 березня 1962 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , та змінила прізвище на « Мовчан ».

ОСОБА_8 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача - ОСОБА_8 .

Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_9 , довідкою про заробітну плату від 01 липня 1967 року № 359, копією довідки про стаж роботи, ОСОБА_9 була членом КСП імені Котовського, де працювала з 01 січня 1955 року по січень 1964 року.

За довідкою Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року № 355/1-15 за адресою: АДРЕСА_1 мешкала ОСОБА_5 , а громадянка ОСОБА_10 на території сільської ради ніколи не проживала.

Згідно з копією господарської книги на будинок АДРЕСА_1 членами господарства були ОСОБА_5 та ОСОБА_11 .

За довідкою Виконавчого комітету Комісарівської сільської ради П`ятихатського району від 12 вересня 2018 року № 522 ОСОБА_8 після смерті матері ОСОБА_5 доглядала за будинком АДРЕСА_1 протягом двох років, після чого розібрала його і зняла з реєстрації.

Інформацією, яка міститься в листі відділу у П`ятихатському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 26 грудня 2017 року № 231/113-17, підтверджується, що в списках, що додаються до Державного акта на право колективної власності КСП імені Котовського на території Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області серії І-ДП № 000068 від 11 лютого 1997 року, під № 614 значиться ОСОБА_3 , сертифікат на її ім`я не виготовлявся, розмір земельної частки (паю) по колишньому КСП імені Котовського П`ятихатського району Дніпропетровської області становить 6,46 в умовних кадастрових гектарах.

У списку осіб - членів КСП імені Котовського, який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю серії І-ДП № 000068, під № 614 зазначена ОСОБА_3 .

Згідно з копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі щодо майна померлої ОСОБА_2 заведено спадкову справу № 101/2018.

Після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом 28 серпня 2018 року звернувся ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріуса П`ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шкуренко В. В. від 30 серпня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю документа, який підтверджує право спадкодавця на спірну земельну частку (пай).

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час дії ЦК Української РСР, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95).

Згідно з пунктом 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами вказаного підприємства, кооперативу, товариства, згідно зі списком, який прикладається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства, що набув права на земельну частку (пай) з дня видачі КСП державного акта на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за загальними правилами спадкування.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель, можуть бути предметом судового розгляду. Відповідачами у таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі.

Згідно з частиною першою статті 17 ЗК України, в редакції закону № 2196-ХІІ від 13 березня 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України в редакції на час набрання ним чинності, передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у статті 122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року (далі - Закон № 5245-VI), землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно з пунктами 3 та 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 нього розділу.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За змістом пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з підпунктом 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308, Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_1 пред`явив позов не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема без залучення до участі у справі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке є розпорядником земель державної власності сільськогосподарського призначення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема в постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 181/950/17 (провадження № 61-11562св19) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 181/699/17 (провадження № 61-10112св19).

При цьому апеляційний суд правильно звернув увагу ОСОБА_1 на те, що у списку осіб - членів КСП імені Котовського під № 614 зазначена ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 , після смерті якої позивач просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, в такому списку не зазначена.

Відмова апеляційного суду в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права на земельну частку (пай) не позбавляє його права у передбаченому законом порядку звернутися до суду з позовом до належного відповідача/відповідачів, в тому числі заявити ще й вимогу про встановлення факту допущеної при складанні списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю), помилки в написанні по батькові його спадкодавця.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваного судового рішення правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі № 619/2559/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 615/1452/17-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 632/1191/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 691/548/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 671/1448/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі № 9619/2559/17 (провадження № 61-22868св18) зазначено, що «невідповідність по-батькові «Особи» в сертифікаті про право на земельну частку (пай) унеможливило вирішення питання про прийняття позивачем спадщини в позасудовому порядку, а тому суд правильно визнав обґрунтованими позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин позивача з «Особа» та належність останній сертифіката на право на земельну ділянку (пай). Крім того, колегія суддів відхилила доводи заявника про незалучення до участі у справі районної державної адміністрації, оскільки, звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати за ним право на земельну частку (пай). Вимог про виділення земельної ділянки із земель, які входять у розпорядження районної державної адміністрації позивачем не заявлялося. Тому незалученням районної державної адміністрації її права не порушуються».

В постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 615/1452/17-ц (провадження № 61-38393св18) Верховний Суд дійшов висновку про те, що «установивши, що позивач, звертаючись до суду із позовом про визнання за нею права на земельну ділянку (пай) із земель колективної власності колишнього колгоспу, що залишилося після смерті її матері, не надала суду доказів встановлення факту, що у списку громадян, які мають право на отримання паю, допущена помилка у зазначенні відомостей по батькові її матері - члена колгоспу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки без встановлення цього факту, позов є передчасним».

Однак на відміну від справи, яка переглядається, у справах № 9619/2559/17 та № 615/1452/17-ц Головне управління Держгеокадастру в Харківській області брало участь в їх розгляді, хоча й як третя особа. При цьому, беручи участь у справі навіть як третя особа, вказане управління одержало належний захист особистих суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів.

В постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 632/1191/16-ц (провадження № 61-18433св18) зазначено про те, що «встановивши, що батько позивача був включений до списку громадян - членів КСП, які мали право на земельний пай, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП відповідно до рішення сільської ради народних депутатів, був членом КСП, суди дійшли правильного висновку, що він набув право на земельну частку (пай)».

Разом з тим в цій справі встановлено, що у списку осіб - членів КСП імені Котовського під № 614 зазначена ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 , після смерті якої позивач просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, в такому списку відсутня. При цьому позивач не заявляв вимоги про встановлення факту допущеної при складанні списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю), помилки в написанні по батькові спадкодавця.

В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 671/1448/18 (провадження № 61-1895св19) зазначено, що оригінал сертифіката, який посвідчував право спадкодавця на земельну частку (пай), втрачено. Задовольняючи позовні вимоги, суди правильно виходили з того, що позивач прийняв спадщину після смерті «Особа» шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном.

Отже, висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаній постанові Верховного Суду, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

В постанові від 15 січня 2020 року у справі № 691/548/18 (провадження № 61-1842св19) Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, яким встановлено, що позивач довела, що вона не може прийняти спадщину після смерті матері, оскільки по батькові останньої у свідоцтві про смерть не співпадає із зазначеним у сертифікаті на право на земельну частку (пай). Також суд вважав доведеними аргументи позивача про те, що на момент смерті спадкодавця позивач проживала разом з нею, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Однак у вказаній справі, крім вимоги про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, позивач також просила встановити факт допущеної у сертифікаті помилки в написанні по батькові спадкодавця.

Зі змісту статті 318 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, вбачається, що встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається шляхом подачі заяви, в якій заявник повинен зазначити, який факт підлягає встановленню та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. ОСОБА_1 не звертався до суду з відповідною вимогою, що позбавляє суд можливості в судовому порядку встановити будь-який факт, що має юридичне значення.

Доводи касаційної скарги про безпідставність залучення до участі у справі як співвідповідача Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, не заслуговують на увагу, оскільки вказані висновки апеляційного суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема в постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 181/950/17 (провадження № 61-11562св19) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 181/699/17 (провадження № 61-10112св19).

Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шишки Василя Ярославовича залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко