Справа № 191/717/19
Провадження № 2/191/171/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко Г.В.

за участю секретаря - Лободи Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що 04 січня 2007 року між ним та відповідачкою у відповідності до ст. 131-132 Земельного кодексу України ( в редакції Закону України № 489 - V від 19.12.2006 року) був укладенийдоговір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно до умов якого відповідачка прийняла не себе зобов`язання передати позивачу у власність земельну ділянку (пай) площею 8,130 га, що розташована на території Василівської сільської ради. Вказана земельна ділянка належить відповідачці на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ №151212, виданого на підставі розпорядження голови Синельниківської райдержадміністрації № 579-р-04 від 02.08.2004 року. Позивач зобов`язався прийняти зазначену ділянку собі у власність та сплатити за неї обумовлену сторонами суму, яка складала 20 000 грн. Розрахунок з відповідачкою з боку Позивача був проведений повністю в момент підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки, про що свідчить пункт 6 зазначеного договору, а також розписка від 04.01.2007 року, написана відповідачкою власноруч під час укладання угоди. До сьогодні договір купівлі-продажу не укладено. Таким чином, відповідачка повинна повернути позивачу безпідставно отримані грошові кошти. Загальний розмір сплачених коштів складає 20 000 грн. Сума боргу станом на 01.02.2019 р. становить 107 564 грн.85 коп. В уточненій позовній заяві просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000, 00 ( двадцять тисяч) грн.- безпідставно набуті кошти; 100 456,85 грн.- грошові кошти з врахуванням індексу інфляції; 7108,00 грн. 3% річних за користування грошима; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору.

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив на позовну заяву в якому зазначила про те, що вона не згода з позовними вимогами ОСОБА_1 в повному обсязі і просила відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне:

Відповідачка не згодна з тим, що у неї виникло зобов`язання на користь позивача нотаріально посвідчити договір купівлі- продажу земельної ділянки загальною площею 8,130 га оскільки між сторонами у справі попередній договір купівлі-продажу не укладався і не міг бути посвідчений у зв`язку з наявністю мораторію на розпорядження земельними паями на всій території України, який діє навіть в 2019 році.

На цій підставі, тобто відсутність правового поля для відчуження земельного паю, а саме наявність мораторію , слід вважати, що наданий позивачем договір купівлі- продажу земельної ділянки є нікчемним правочином.

Відповідачка зазначила в своєму відзиві, що оскільки договір кпівлі-продажу земельної ділянки є нікчемним правочином, то цим договором не можуть бути обґрунтовані позовні вимоги. За твердженням відповідачки сторони нікчемного правочину не зобов`язані виконувати його умови, причому навіть і тоді, коли суд не визнає його недійсним.

Крім того, відповідачка зазначила, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.01.2007 року, наданий як письмовий доказ позивачем, є неукладеним відповідно до змісту ст. 638 ЦК України, а тому позивач не може посилатися на умови цього письмового доказу внаслідок того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.01.2007 року, наданий Позивачем не містить істотних умов, так як сторони в належній формі не досягли згоди щодо необхідних для нього істотних умов, зокрема, щодо предмета угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо), кадастрового номеру земельної ділянки тощо. Так, в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 04.01.2007 року відсутнє місцезнаходження земельної ділянки (адреса), відсутній кадастровий номер земельної ділянки, у зв`язку з чим вказаний договір є неукладеним, так як між сторонами не виникло бажаного договірного правовідношення та відповідного правового результату.

Відповідач фактично передав позивачу в день укладення Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.01.2007 року за актами прийому-передачі від 04.01.2007 року як земельну ділянку (земельний пай), так й оригінал правовстановлюючого документу на що земельну ділянку. Відповідні підтверджуючі акти прийому передачі позивач як письмові докази надав суду, а саме: Акт прийому-передачі земельної ділянки від 04.01.2007 р.; Акт прийому-передачі держаного акту на право власності на землю серії ЯЕ№ 151212.

Також відповідачка вказує на те, що позивач не надав докази суду про ухилення відповідача від укладення договору про перехід права власності на вказану земельну ділянку (земельний пай) в нотаріальній формі. Тому відповідачка не могла укласти вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, на який посилається позивач, навіть якщо мала би таку можливість, в межах правового поля України. Відповідачка не мала ні правовстановлюючих документів на земельну ділянку, ні законної можливості укладення вказаного договору відчуження земельного паю через наявність мораторію на продаж/відчуження земельних паїв.

В своїх запереченнях відповідачка зазначила про те, що позивач прострочив строк позовної давності для подачі позову. Письмові докази, додані позивачем до позову, свідчать про факт часткового виконання Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.01.2007 року, за якими вже 04.01.2007 р. земельна ділянка за актом прийому-передачі передана, оригінал правовстановлюючого документа на земельну ділянку позивачем відібрано у відповідача, грошові кошти сплачені, а саме: розписка від 14.03.2008 року, акт прийому-передачі земельної ділянки від 04.01.2007 р.; акт прийому-передачі держаного акту на право власності на землю серії ЯЕ№ 151212.

Тому, має місце сплив позовної давності (три роки) щодо стягнення грошових коштів, що є предметом позову позивача.

Позовна давність - є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Вважає, що позивач прострочив строк позовної давності для подачі позову по справі № 191/717/19.

Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч. 3 ст. 261 ЦК України).

На думку відповідачки письмові докази, подані в межах справи № 191/717/19, та додані позивачем до позову, свідчать про факт часткового виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.01.2007 року, за якими вже 04.01.2007 р. земельна ділянка за актом прийому-передачі передана, оригінал правовстановлюючого документа на земельну ділянку позивачем відібрано у відповідача, були сплачені грошові кошти.

Просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представник позивача адвокат Наконечна Т.М. надала суду заяву про проведення судового розгляду за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Лівчинська Я.С. в судове засідання не з`явились. Представник відповідачки надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в задоволенні позовних вимог просила відмовити, застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Суд дослідив матеріали справи і встановив наступне:

Матеріалами справи підтверджується той факт, що 14 березня 2008 року відповідачка ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 грошову суму 20 000,00 грн. на підставі п.6 договору купівлі земельної ділянки від 04 січня 2007 року .

Вказана обставина підтверджується розпискою від імені ОСОБА_2 датованою 14 березня 2008 року, яка міститься в матеріалах справах а.с.25.

Вказана розписка відповідачкою ОСОБА_2 не оспорювалась і під сумнів не ставилась.

Суд погоджується з твердженням відповідачки про те, що договір купівлі- продажу земельної ділянки від 04 січня 2007 року, який укладався в простій письмовій формі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є нікчемним правочином, оскільки не був нотаріально посвідчений, як того вимагає цивільне законодавство.

Також, суд звертає увагу на те, що право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 8,130 га, розташованої на території Василівської сільської ради Синельниківського району, Дніпропетровської області було зареєстровано за ОСОБА_2 14 березня 2007 року, тобто після укладення між сторонами у справі договору купівлі-продажу земельної ділянки та підписання актів приймання передачі документів та земельної ділянки.

Ці обставини підтверджуються витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який міститься на а.с.28 в матеріалах цивільної справи.

Також, суд звертає увагу на те, що в витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 14.12.2016 року зазначено , що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок була складена 14 березня 2007 року ДП Дніпропетровський науково-дослідний інститут землеустрою. Відповідно, межі та конфігурація земельної ділянки в натурі були визначені землевпорядною документацією тільки 14 березня 2007 року.

Вказана обставина спростовує твердження відповідачки про те, що земельна ділянка була передана в натурі позивачу 04 січня 2007 року одразу після підписання акту приймання- передачі земельної ділянки оскільки станом на 04 січня 2007 року межі земельної ділянки в натурі не були встановлені.

Реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 в Державному земельному кадастрі 14 березня 2007 року підтверджує те, що після укладення договору купівлі- продажу земельної ділянки 04 січня 2007 року відповідачка ОСОБА_2 продовжувала здійснювати свої повноваження власника і після цієї дати. Таким чином, виконання умов договору-купівлі-продажу не відбулось, земельна ділянка залишилась у володінні, розпорядженні і володінні власника ОСОБА_2 .

Умовами договору купівлі- продажу земельної ділянки від 04 січня 2007 року строк повернення грошових коштів, у випадку неможливості нотаріального посвідчення вказаної угоди не передбачений. У зв`язку з цим строк позовної давності має обраховуватись з моменту вимоги позивача про повернення коштів. Також, законом і договором не передбачений обов`язковий досудовий порядок врегулювання цього спору. Відповідно, позивач має право звернутись безпосередньо до суду за захистом свого права.

З врахуванням наведених судом фактів- суд вважає встановленим, що виконання умов договору купівлі- продажу не відбулось і заява відповідачки ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Крім того, суд звертає увагу на те, що із заперечень відповідачки ОСОБА_2 на позов вбачається, що вона усвідомлювала, що договір купівлі- продажу земельної ділянки, який був укладений між нею та позивачем ОСОБА_1 04 січня 2007 року є нікчемним правочином і не міг мати юридичних наслідків на які він був спрямований. Разом з тим, відповідачка не повідомила суду будь-які обставини, які б свідчили про те, що вона намагалась в будь-який спосіб повернути позивачу те, що вона отримала від нього за нікчемним правочином.

При вирішенні цього спору суд вважає, що підлягають застосуванню ст.ст.1212,1214 ЦК України.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Суд вважає встановленим та документально підтвердженим, і ця обставина не спростовувалась відповідачкою та її представником, що 14 березня 2008 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 20 000,00 грн. на підставі нікчемного правочину.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки договір від 04 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є нікчемним правочином, то відповідачка ОСОБА_2 без достатніх правових підстав 14 березня 2008 року набула 20000,00 грн., які не були нею повернуті позивачу.

В постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зазначено наступне:

« 31. Відповідно до статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

32. На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші.

33. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

34. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

37. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

38. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

41. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.»

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (у редакції, чинній з 15.12.2017) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду (далі ВС), є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах ВС, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З врахуванням встановлених судом обставин та досліджених доказів, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Суд здійснив перерахунок сум, які заявлені позивачем до стягнення та вважає, що в розрахунках позивачем була допущена помилка.

Суд дійшов до висновку що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню в такому розмірі: 20 000, 00 ( двадцять тисяч) грн.- безпідставно набуті кошти; інфляційні витрати в сумі 92 071 (дев`яносто дві тисячі сімдесят одну) грн. 47 коп.; 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно набутих коштів в сумі7108,00 грн..

Питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача вирішено судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, суд-

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , безпідставно набуті грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , інфляційні витрати в сумі 92 071 (дев`яносто дві тисячі сімдесят одну) грн. 47 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно набутих коштів в сумі 7108 (сім тисяч сто вісім) грн.. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати понесені на сплату судового збору в сумі 1075 (одна тисяча сімдесят п`ять) грн. 65 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду або через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області безпосередньо шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 21 січня 2021 року.

Суддя: Г. В. Бондаренко