КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2021 року

м. Київ

справа № 758/11117/18

провадження № 22-ц/824/855/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року у складі судді Гребенюка В.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні позивачем квартирою АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю сторін по справі, а саме зобов`язати зняти замок з дверей в кімнату площею 18,4 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 червня 2009 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року.

Указував, що 22 липня 2013 року сторонами по справі придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 липня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Івановою С.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1605, у зв`язку з чим уважав, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилався на те, що відповідачем без згоди позивача встановлено на двері найбільшої з кімнат вказаної квартири замок, в добровільному порядку який зняти ОСОБА_2 відмовляється, з огляду на що вважав дії відповідача незаконними та такими, що порушують право ОСОБА_1 на користування квартирою.

На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , а саме зняти замок з дверей в кімнату площею 18,4 кв.м.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 25 вересня 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не досліджено всіх обставин, які мали вирішальне значення для вирішення справи.

Стверджує, що у кімнаті, до якої обмежено доступ позивача, зберігаються речі, документи та інші цінності відповідача, сина останньої ОСОБА_4 , а також дочки колишнього подружжя ОСОБА_5 .

Відповідачем зачинено вказану кімнату на замок у зв`язку з можливістю завдання шкоди її цінним речам ОСОБА_1 , а також сторонніми особами, яких останній приводить до квартири, що є предметом спору. Про викрадення документів дочки сторін по справі відповідачем, а також про неодноразові погрози щодо пошкодження спільного майна з боку останнього, ОСОБА_2 неодноразово повідомляла Подільське управління Національної поліції в м. Києві.

Звертає увагу колегії суддів на те, що позивач починаючи з червня 2017 року у квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживає, у зв`язку з чим уважає, що суд першої інстанції не повно дослідив обставини, що мають значення для справи.

Наголошує на тому, що задоволення даного позову є порушенням прав відповідача, оскільки спірна квартира є її особистою приватною власністю, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 липня 2013 року. Окрім того, у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №758/3352/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

15 жовтня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернувся до суду з відзивом, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає таке рішення законним, обґрунтованим та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що обставини щодо необхідності зберігання одним із співвласників майна цінних речей в одній із кімнат, порушуючи права іншого співвласника, не можуть бути підставою для задоволення скарги.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

16 січня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, в якому останній зазначає, що він та ОСОБА_2 не мають можливості прибути у судове засідання, призначене на 19 січня 2021 року. Посилається на те, що відповідач має неповнолітню дитину та побоюється за стан здоров`я свій та доньки у зв`язку з високою ймовірністю зараження респіраторною хворобою COVID-19. Окрім того, зазначає про те, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №758/3352/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, а саме квартири АДРЕСА_1 . Рішення у даній справі не ухвалене, наступне судове засідання призначено на 04 березня 2021 року. На підставі викладеного просить відкласти розгляд справи на іншу дату після 04 березня 2021 року.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача подавалось вже два клопотання про відкладення розгляду справи з аналогічних підстав 23 листопада 2020 року та 07 грудня 2020 року (а.с. 155-157, 170-173). При цьому, зазначаючи в указаних клопотаннях про неможливість прибути у судове засідання ОСОБА_2 , її представник жодним чином не обґрунтовує причини своєї неявки, що свідчить про зловживання останнім процесуальними правами та намір затягнути розгляд даної цивільної справи. Окрім того, обставини перебування у провадженні Подільського районного суду м. Києва цивільної справи №758/3352/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, на які посилається представник відповідача, на є підставою для відкладення розгляду справи. З приводу даного питання останній мав процесуальне право та можливість звернутися до суду в порядку статті 251 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з викладеного, колегією суддів дійдено висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та продовження розгляду за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки останні повідомленні про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя, а дії відповідача перешкоджають позивачеві вільно користуватися спільним майном.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 06 червня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06 червня 2009 року № НОМЕР_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року (справа №758/15119-14-ц) указаний шлюб розірвано.

22 липня 2013 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 58,70 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. (реєстровий номер №1605).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Судом установлено, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем. Таким чином, колегія суддів уважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 свідчить про відсутність підстав уважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений ОСОБА_2 , наразі не вирішено.

Отже, доводи апелянта, що єдиним одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , є безпідставними та спростовуються встановленими обставинами справи.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 без його згоди встановила на двері найбільшої кімнати спірної квартири замок, ключів від якого останній не має, і в добровільному порядку зняти замок відмовляється. Такі дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують його законні права користування спільною власністю.

Згідно статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частинами четвертою, п`ятою вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У силу статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

З матеріалів справи та пояснень сторін убачається, що відповідач дійсно встановила замок на двері найбільшої кімнати у спірній квартирі, який зачиняє та не дає можливості позивачеві безперешкодно користуватися кімнатою. Дані обставини не заперечувались стороною відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач перешкоджає позивачу у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням (кімнатою), співвласником якого вона є, чим порушуються права та законні інтереси позивача на вільне володіння власністю, тому його права, як співвласника житла, підлягають захисту шляхом зняття замку з дверей в кімнату площею 18,4 кв.м та зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні зазначеним житловим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, судом першої інстанції належним чином досліджено матеріали справи та подані сторонами докази, надано доказам належну правову оцінку, з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, проаналізовано та правильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим дійдено законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

Ураховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «19» січня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Махлай

О.І. Шкоріна