Справа № 644/ 3958 /21
н/п 2-н/644/ 1576 /21
У Х В А Л А

іменем України

про відмову у видачі судового наказу

27 травня 2021 року м. Харків

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Харкова - Сітало А.К., розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди комерційної нерухомості,-

В С Т А Н О В И В:

Представник ПАТ «Укртелеком» - Мальцев С.Ю. звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ПАТ «Укртелеком» в особі Харківської філії ПАТ «Укртелеком» заборгованості в сумі 11 591,11 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Згідно заяви про видачу судового наказу, зареєстроване місце проживання боржника ОСОБА_1 вказане за адресою: АДРЕСА_1 , яка відноситься до адміністративно територіального устрою Слобідського району м. Харкова. Разом з цим, заборгованість в сумі 11 591,11 грн. виникла за договором оренди нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому слід враховувати, що у наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог, тобто таких, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

З матеріалів доданих до заяви про видачу судового наказу вбачається, що заборгованість за договором оренди комерційної нерухомості № 63Е100-2827/16 укладеного 01.12.2016 року між ПАТ «Укртелеком» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 , нарахована за період з 01.12.2016 року по 31.01.2021 року, станом на 31.03.2021 року та складає 11 591,11 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості який додано до заяви.

Договором оренди комерційної нерухомості нежитлової будівлі, яка на праві власності належить ПАТ «Укртелеком», яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , передбачено обов`язок боржника вносити плату за користування орендованим приміщенням.

В заяві про видачу судового наказу зазначено, що 21.12.2019 року ФОП ОСОБА_1 , було припинено здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується витягом з ЄДРЮОта ФОП, а тому вказана заява підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Представник заявника також посилається на те, що відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16.02.2021 року по справі № 911/2390/18, стягнення заборгованості за договором оренди є спором «з приводу нерухомого майна», у зв`язку з чим, на вказані спори поширюються правила виключної підсудності.

Нерухоме майно, відповідно до якого укладено договір оренди знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться в Індустріальному районі м. Харкова, а тому представник заявника вважає, що вказана заява про видачу судового наказу підсудна Орджонікідзевському районному суду м. Харкова.

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд приходить до висновку, що вказана заява про видачу судового наказу не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо заяву подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Як зазначено вище, звертаючись із заявою про видачу судового наказу в порядку цивільного судочинства, заявник просить стягнути заборгованість за договором оренди комерційної нерухомості № 63Е100-2827/16, який укладено 01.12.2016 року між ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_1 , яка на час укладення договору оренди була фізичною особою підприємцем, однак станом на день подання заяви припинила свою підприємницьку діяльність.

Аналіз змісту та підстав поданої заяви про видачу судового наказу свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо невиконання боржником своїх зобов`язань за договором оренди комерційної нерухомості, яким було зобов`язальні правовідносини сторін спору.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

На підставі викладеного, вказаний спір щодо стягнення заборгованість за договором оренди комерційної нерухомості, укладений між ПАТ «Укртелеком» та ФО-П ОСОБА_1 , належить до юрисдикції господарського суду відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у боржника із втратою статусу як фізичної особи підприємця не припинились.

Викладена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в Постанові від 13.02.2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс/18).

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у видачі судового наказу у зв`язку з тим, що характер спірних правовідносин не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, передбачені частиною першою ст. 186 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 161-162, 165-166, 186, 260-261, 353 ЦПК України, п. 15 п. п. 15.5 ч.1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у видачі судового наказу за заявою Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди комерційної нерухомості.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу,з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.

Роз`яснити, що вказана заява підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Копію ухвали направити заявнику для відома.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення повного тексту ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. К. Сітало