Ухвала

Іменем України

24 травня 2021 року

м. Київ

справа № 487/1326/20

провадження № 61-8104ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення боргу за договором банківського вкладу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на його ім`я у АТ КБ «ПриватБанк» відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 , на який із карткового рахунку № НОМЕР_2 30 січня 2014 року перераховані грошові кошти у розмірі 218 900,00 грн. У зв`язку із невиконанням АТ КБ «ПриватБанк» взятих на себе зобов`язань, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 вкладу у розмірі 218 900,00 грн та проценти за період із 30 січня 2014 року по 30 січня 2015 року у розмірі 39 402,00 грн. Посилаючись на те, що вказане рішення суду не виконано своєчасно, позивач просив стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» 2 409 440,32 грн, з яких: 196 146,15 грн - відсотки за договором депозиту, 2 134 275,00 грн - пеня у порядку частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 19 017,31 грн - 3 проценти річних, 60 001,86 грн - інфляційні збитки.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за депозитним вкладом від 30 січня 2014 року за період із 30 січня 2015 року по 22 січня 2020 року у сумі 196 146,15 грн, три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 19 017,31 грн, інфляційні втрати у сумі 60 001,86 грн, пеня у порядку частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 100 000,00 грн, а всього 375 165,32 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання сторін за договором банківського вкладу припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені ОСОБА_1 грошові кошти на його вимогу у визначені договором строки не повернуто, то він має право на отримання процентів за користування банком депозитними коштами за період з 30 січня 2015 року до 22 січня 2020 року виходячи зі ставки 18 відсотків річних, а також на отримання інфляційних втрат та 3 відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України, а також пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» за цей же період. При цьому, керуючись положеннями статті 551 ЦК України, суд за власної ініціативи вважав за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню до 100 000,00 грн, на тій підставі, що розмір нарахованої пені значно перевищував розмір збитків завданих позивачу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, визначаючи розмір пені, який підлягає стягненню, правильно виходив із засад справедливості, добросовісності та розумності, та порівнюючи суму нарахованої пені за прострочення виконання з сумою заборгованості за депозитним вкладом, врахував, що визначений позивачем розмір пені значно перевищує реальні збитки та не відповідає принципам розумності, добросовісності та справедливості, та враховуючи положення частини третьої статті 551 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення визначеного розміру пені за договором банківського вкладу ОСОБА_1 до розміру невиплаченого депозиту. Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру пені, колегією суддів суду апеляційної інстанції не встановлено.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2021 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2020 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року зупинено апеляційне провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів, трьох процентів річних та неустойки (пені) за договорами банківських вкладів (№ 320/5115/17).

11 травня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року, у якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про зупинення провадження.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Тлумачення вказаної норми свідчить про те, що суд може зупинити провадження у справі лише у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку: а) палатою; б) об`єднаною палатою; в) Великою Палатою Верховного Суду. При цьому, така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли на розгляді перебуває справа, за наслідками перегляду якої Верховний Суд може прийняти постанову, у якій міститься правовий висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року № 910/24257/16). Такі ж висновки викладені і у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

Зупиняючи провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на розгляді Великої Палати Верховного Суду перебуває справа № 320/5115/17, правовідносини у якій є подібними тим, які виникли між сторонами у цій справі.

Передаючи справу № 320/5115/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність банку як виконавця фінансових послуг у вигляді сплати споживачеві пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) за кожний день прострочення виконання надання послуги настає лише у випадку, коли у відповідному договорі (банківського вкладу або банківського рахунка) сторони встановили, що така послуга є оплачуваною, і визначили її вартість. В іншому випадку необхідно застосовувати положення вказаної правової норми про те, що у разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (при цьому законодавець не вказує вид неустойки - штраф чи пеню, що підлягає сплаті). Наведена конструкція правової норми дозволяє зробити висновок про те, що в такому випадку три відсотки обчислюються від загальної вартості замовлення одноразово, а не за кожний день прострочення, тобто є штрафом, а не пенею, що цілком узгоджується з положеннями статей 549-552 ЦК України, якими врегульовано питання застосування неустойки як виду забезпечення виконання зобов`язання, зокрема, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 цього Кодексу).

Зі змісту ухвали Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) вбачається, що суд, приймаючи на розгляд справу, виходив із того, що існує виключна правова проблема, вирішення якої необхідно для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, а саме: застосування положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зі змісту судових рішень у цій справі та у справі № 320/5115/17, яка перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, вбачається, що правовідносини у вказаних справах є подібними: судовими рішеннями стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачів заборгованість за договорами банківського вкладу, зазначені судові рішення тривалий час не виконуються, що стало підставою для звернення позивачів до суду із позовами до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогами про стягнення проценти за договорами банківських вкладів після закінчення строку їх дії на підставі статей 1061, 1070 ЦК України, 3 процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України та неустойки (пені) на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зупинив провадження у цій справі на підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України, оскільки на розгляді Великої Палати Верховного Суду перебуває справа із подібними правовідносинами, за наслідками перегляду якої Велика Палата Верховного Суду може прийняти постанову, у якій буде міститься правовий висновок щодо застосування норм права, який матиме значення для вирішення спору між сторонами у цій справі.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувана ухвала постановлена із порушенням принципу правової визначеності та не відповідає завданням цивільного судочинства, оскільки заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2020 року вже переглянуте в апеляційному порядку та набрало законної сили, є необґрунтованими, з огляду на те, що у цій справі відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» у порядку, передбаченому статтею 370 ЦПК України (порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи), а тому суд апеляційної інстанції може зупинити провадження у справі із підстав, передбачених статтею 252 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесуального права.

Отже, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення суми боргу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик