ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року м. Київ

справа № 760/13187/20

провадження № 22-ц/824/4973/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Український інститут інженерно-технічних розслідувань для будівництва»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року у складі судді Букіної О.М., повний текст складено 16.12.2020 року,

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розслідувань для будівництва» про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що була прийнята на роботу до відповідача 01.10.2013 року, а 16.04.2020 року до неї було застосовано дисциплінарне стягнення за грубе порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення та наказом відповідача № 24-к від 17.04.2020 року вона була звільнена з посади на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за систематичні прогули без поважних причин. При цьому в обґрунтування цього наказу відповідач посилається на відповідні Акти від 13.04.2020 року та від 15.04.2020 року про відсутність її на роботі.

Позивач зазначає, що в зазначений відповідачем в наказі час вона не перебувала на роботі з поважних причин, про що відповідачу було достеменно відомо з її заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати від 06 квітня 2020 року, оскільки у відповідності до розпорядження Київського міського голови починаючи з 23.03.2020 року рух пасажирського транспорту в місті Києві був зупинений, внаслідок чого вона була позбавлена можливості відвідувати підприємство, а спеціальний пропуск їй не видавався.

Позивач вказує, що про своє звільнення вона дізналась 25 травня 2020 року, після виходу на роботу, у зв`язку з послабленням карантину та відновленням руху пасажирського транспорту в місті Києві, про що свідчить її підпис в оскаржуваних наказах. Також зазначає, що вона є членом первинної профспілкової організації відповідача, і питання її звільнення на профспілковому комітеті не розглядалось, з керівною профспілкою не погоджувалось.

Отже, на підставі викладених обставин, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними та скасувати накази № 23-к від 16 квітня 2020 року та № 24-к від 17 квітня 2020 року ДП «УКРІІНТР», поновити її на посаді інспектора з кадрів ДП «УКРІІНТР», та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 18 квітня 2020 року по 15 червня 2020 року у розмірі 28 242,63 гривень і середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 16 червня 2020 по дату ухвалення судового рішення.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач пояснив, що 25 березня 2020 року до Міністерства розвитку громад та територій України, до сфери управління якого входить ДП «УКРІІНТР», було подано клопотання про надання спеціальних квитків для проїзду в громадському транспорті, у томі числі і на ім`я позивача ОСОБА_1 , а тому, вона мала безперешкодну можливість користуватись громадським транспортом з 25 березня 2020 року.

Відповідач вказує, що відпустка без збереження заробітної плати позивачу не надавалася та відповідний наказ не видавався.

Крім того, 14 квітня 2020 року підприємством було подане до Профспілкової організації ДП «УКРІІНТР» подання про застосування до позивача дисциплінарного стягнення за грубе порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення. 16 квітня 2020 року вказане подання було розглянуте на засіданні профкому первинної профспілкової організації ДП «УКРІІНТР», звільнення позивача за відсутність на робочому місці без поважних причин було погоджене.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач посилається на те, що місцевий суд в основу доведення факту прогулу приймає як докази акти, складені відповідачем, про її відсутність на роботі. Проте, дані акти не мали бути прийняті, як належні докази, оскільки містять суперечливі дані, та спростовуються іншими документами поданими самим відповідачам.

ОСОБА_1 також зазначає, що мотивувальна частина рішення суду не містить жодного обґрунтування того факту, що відповідач, отримавши заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, повідомив про необхідність її явки для погодження цієї заяви, у зв`язку з чим, 13 квітня 2020 року вона була на підприємстві, що спростовує акт від 13.04.2020 року, проте відповідач не допустив її до роботи та не вручив спеціальний пропуск для користування транспортом.

Також, місцевим судом проігноровано той факт, що відповідач на момент застосування дисциплінарного стягнення, а саме на 16 квітня 2020 року не отримав від неї жодних пояснень щодо вчиненого дисциплінарного проступку, оскільки поза увагою суду залишився той факт, що лист-вимога про надання пояснень отримано позивачем лише 16.04.2020 року, тобто у день фактичного звільнення, що свідчить що відповідач навіть не дочекався від позивача жодного пояснення. Також в оскаржуваному рішенні не надано оцінки тому факту, що ні акту про ненадання пояснень, ані доказів про повідомлення про проведення засідання профкому не містяться в матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Зазначає, що позивач не надала доказів, які б спростовували факт відсутності її на роботі 13 та 14 квітня 2020 року та не довела суду зворотне, при цьому рух транспорту не був заблокований, відстань між місцем її проживання та місцем роботи становить 6,6 км, вона мала можливість скористуватись послугами таксі і дістатися місця роботи та отримати спеціальний квиток для пересування транспортом. Крім того, відповідач зазначив, що відсутність пояснень позивачки не може ставити в залежність прийняття рішення про притягнення порушника до відповідальності.

У відповіді на відзив, позивач зазначила, що 13 квітня року о 9 годині, під час розмови з керівником щодо відсутності в неї можливості добратися до роботи, відповідач запропонував їй звільнитися за власним бажанням, після її відмови в звільненні за власним бажанням, розмова з керівником відповідача була закінчена, при цьому відзив не містить спростування зазначеної обставини, а отже відповідачем підтверджено свідоме ігнорування її заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати, факт отримання заяви відповідачем підтверджений.

Також у відзиві відповідачем визнається той факт, що станом на дату звільнення позивач не отримувала спеціального пропуску, а враховуючи наведені в апеляційній скарзі її доводи щодо відповіді на адвокатський запит про те, що лист відповідача про надання спеціальних перепусток не направлявся до Міністерства розвитку громад та територій України, вбачається, що на позивача даний пропуск ніколи не видавався, та не вручався відповідачем.

Крім того, позивач зазначила, що відзив не містить спростування того факту, що стало перепоною відповідачеві вручити їй спеціальний пропуск до 13.04.2020 року та навіть 13.04.2020 року, коли остання прибула до офісу, а не звільняти її, не погодивши заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати та/або перевести її на віддалену роботу, або також, керівникові скористатися власним транспортом, або таксі забезпечивши працівників спеціальними квитками, або навіть послугами доставки Глово , Ракета, Нова пошта, які безперешкодно здійснювали доставку, при цьому надаючи документи на підтвердження вручення. Враховуючи, що саме на відповідача покладено обов`язки створення та забезпечення належних умов праці, а отже, не позивач має самостійно, власними силами та коштами організовувати умови належного та безпечного виконання покладених трудових обов`язків, що спростовує позицію за якої відповідач вважає доведеними обставини відсутності на робочому місці позивача, оскільки саме відповідач повинен довести і факт відсутності на роботі без поважних причин.

Крім того, позивач звертає увагу, що відповідач так і не надав пояснень, чому саме в день отримання нею листа, останнім було видано наказ, як і не надав пояснень, чому її не було запрошено на засідання профспілкового комітету, щодо розгляду питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки вважає, що таке засідання не проводилося, а сам протокол складено не уповноваженими особами, у компетенції яких відсутні права розгляду питання дисциплінарного стягнення.

Позивач вважає, що оскільки наданий відзив не містить спростувань доводів апеляційної скарги, це свідчить про недоведеність правомірності притягнення її до дисциплінарної відповідальності та звільнення.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Цурка Н.О., подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили її задовольнити. Позивач пояснила, що з 16.03.2020 року по 08.04.2020 року вона перебувала в щорічній основній відпустці, яку вимушена була взяти у зв`язку із смертю батька. Відповідно 09.04.2020 року вона мала виходити на роботу, проте враховуючи запроваджені на той час заходи жорсткого карантину та призупинення руху громадського транспорту, розуміючи, що 09.04.2020р. вона не зможе доїхати до роботи, 06.04.2020р. написала заяву на ім`я в.о. директора відповідача ОСОБА_3 про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 09.04.2020р. на період карантину, яку надіслала на електронну адресу підприємства 07.04.2020р. та Укрпоштою рекомендованим листом з повідомленням №138 від 07.04.2020р.

На електронний лист в.о. директора ОСОБА_3 відповів їй: «У зв`язку з виробничою необхідністю, а також з причини Вашої відсутності на підприємстві з 03 березня 2020 року для погодження даної заяви прошу прибути на роботу 13 квітня 2020 року». Вона 13 квітня 2020р. не маючи коштів на таксі, оскільки на той час за січень, лютий, березень 2020р. їй не виплачувалась заробітна плата, пішки дійшла до роботи, але не змогла потрапити на своє робоче місце, яке було закрито на решітку. При цьому в.о. директора ОСОБА_3 запросив її в свій кабінет, і запропонував написати заяву на звільнення на що вона відмовилась та попросила відповідача виплатити їй заробітну плату (заборгованість три місяці), забезпечити її засобами захисту, сприяти і забезпечити можливість добиратися і повертатися з роботи, на що ОСОБА_3 виштовхав її за двері підприємства і не допустив на робоче місце, не допустив і наступного дня. Все було закрито на замок. Після чого 14.04.2020 р. вона звернулась до державних органів Міністерства соціальної політики України, Міністерства розвитку громад та територій України. Прокуратури міста Києва з заявою-скаргою про невиплату заробітної плати та описала події що сталися 13 квітня 2020 р., наслідком чого було лише те, що в.о. директора відповідача ОСОБА_3 звільнив її з 17.04.2020р. під час жорсткого карантину встановленого на території України з метою запобігання поширення гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Представники відповідача ДП «УКРІІНТР» в.о. директора Крайнєв В.М. та адвокат Соборук Ю.Ф.заперечували проти задоволення скарги, просили рішення суду залишити без змін. При цьому представник відповідача ОСОБА_3 зазначив, що оскільки позивачка відмовилась віддавати йому ключі від сейфа, він втратив до неї довіру, тому 13.04.2020 року, коли вона з`явилась на роботі, він не погодив надання відпустки позивачеві без збереження зарплати та не надав їй спеціальну перепустку для користування транспортом. Зважаючи на те, що позивачка мала можливість дістатися до роботи в інший спосіб ніж громадським транспортом підтверджує про відсутність поважних причин відсутності її на роботі в зазначений період, про що вона і не заперечує.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції в повному обсязі не виконані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважні причини її відсутності на роботі 13.04.2020,14.04.2020 та 15.04.2020, а тому розірвання трудового договору з позивачем відбулося у відповідності до норм чинного КЗпП України

З таким висновком суду колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у відповідності до наказу № 9-к від 01.10.2013 позивач була прийнята на посаду начальника адміністративно - господарського відділу ДП «УКІІНТР», що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці, виданої на ім`я позивача (а.с.6).

Згідно з наказом відповідача № 24-к від 01.04.2014 позивач була переведена на посаду інженера І категорії у адміністративно - інформаційний відділ, про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці, виданої на ім`я позивача (а.с.6).

У відповідності до наказу відповідача № 46-к від 31.08.2015 позивач була переведена на посаду начальника адміністративно - інформаційного відділу, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці, виданої на ім`я позивача (а.с.6).

Згідно з наказом відповідача № 56-к від 11.05.2017 позивач була переведена на посаду інспектора з кадрів у адміністрацію, про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці, виданої на ім`я позивача (а.с.6).

У період з 16.03.2020 року по 08.04.2020 року позивач перебувала у щорічній відпустці у зв`язку з сімейними обставинами.

13.04.2020 року відповідачем був складений акт про відсутність позивача на роботі з 10.30 до 14.30 год. впродовж робочого дня, позивач від підпису акту відмовилась 25.05.2020 року (а.с.28).

14.04.2020 року відповідачем був складений акт про відсутність позивача на роботі з 09 до 12.15 год. впродовж робочого дня, позивач від підпису акту відмовилась 25.05.2020 року (а.с.29).

14.04.2020 року відповідачем був направлений на адресу позивача лист №14/04/20-01 з пропозицією надати пояснення щодо відсутності її на роботі 13 і 14 квітня 2020 року, цей лист отриманий позивачем ОСОБА_1 16.04.2020 року (а.с.33).

Крім того, 14.04.2020 року відповідачем до профспілкової організації ДП «УКІІНТР» було направлено подання, яким відповідач повідомляє, що у разі відсутності пояснень з боку ОСОБА_1 з приводу відсутності її на роботі 13 і 14 квітня 2020р., має застосувати до неї дисциплінарне стягнення за грубе порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення за систематичні прогули без поважних причин (а.с.35).

15.04.2020 року відповідачем був складений акт про відсутність позивача на роботі з 10.30 до 16 год. впродовж робочого дня, позивач від підпису акту відмовилась 25.05.2020 року (а.с.30).

Наказом відповідача № 23-к від 16.04.2020 до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення за грубе порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення за систематичні прогули без поважних причин, а саме 13.04.2020р., 14.04.2020р. та 15.04.2020р.. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.7).

Протоколом засідання профкому первинної профспілкової організації ДП «УКІІНТР» від 16.04.2020 року, у складі голови профспілки (гол.бухгалтера ДП) ОСОБА_4 та членів профкому ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із зазначенням що ОСОБА_1 на засідання не з`явилася, було розглянуто акти про відсутність останньої на робочому місці та погоджено звільнення ОСОБА_1 відсутність на робочому місці без поважних причин (а.с.36,106).

17.04.2020 року відповідачем до профспілкової організації ДП «УКІІНТР» був направлений лист-повідомлення щодо видання наказів від 16.04. та 17.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 (а.с.44).

Наказом відповідача № 24-к від 17.04.2020 позивач була звільнена з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за систематичні прогули без поважних причин, з яким позивач під час ознайомлення 25.05.2020 року не погодилась (а.с.9).

17.04.2020 року відповідачем був направлений на адресу позивача лист -повідомлення №17/04/20-02 про звільнення позивача та можливість отримати трудову книжку, який надійшов на адресу позивача 22.04.2020 року (а.с.34).

Згідно довідки відповідача від 25.05.2020 року про зарплату позивача, вбачається, що ОСОБА_1 у січні та лютому 2020 року було нараховано зарплатні по 15076,50 грн., у березні з 16.03.2020 року позивач перебувала у щорічні відпустці і за березень їй нараховано 17297,23 грн., в квітні при звільненні було нараховано компенсацію за невикористану відпустку 12 днів в розмірі 6068,16 грн. (а.с.10,11).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та фактично не заперечується відповідачем 06 квітня 2020 року позивачем була направлена на адресу відповідача заява про надання відпустки без збереження заробітної плати з 09 квітня 2020 року до закінчення карантину, яка була отримана відповідачем поштовим відправленням 08.04.2020 року (а.с.12,174,175).

У відповідь на заяву позивача від керівника ДП «УКРІІНТР» було отримано повідомлення від 07.04.2020 року на електронну адресу позивача відповідь про необхідність з`явитися на роботу 13 квітня 2020 року на територію підприємства за адресою АДРЕСА_1 , для погодження заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати (а.с.175).

Як встановлено апеляційним судом, 13 квітня 2020 року позивач прибула до відповідача де відбулась розмова з керівником відповідача ОСОБА_3 , який зазначив в суді, що поскільки втратив довіру до позивача, він не погодив надання відпустки позивачеві без збереження зарплати та не надав їй спеціальну перепустку для користування транспортом.

14.04.2020 року позивач звернулась на електроні адреси до Міністерства соціальної політики та Міністерства розвитку громад та територій України, національної поліції та Прокуратури з заявою про порушення на підприємстві відповідача трудового законодавства щодо невиплати зарплати та ігнорування в.о.директора ОСОБА_3 розгляду її заяви про надання відпустки без збереження зарплати на час карантину, не допуск її на роботу та погрози з боку останнього звільнити її з роботи (а.с.170,171,177,179,180).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Відповідачем суду першої інстанції надані акти відсутності позивача на робочому місці 13.04.2020 року, 14.04.2020 року та 15.04.2020 року.

У порушення вимог статті 149 КЗпП України у позивача не вимагалися пояснення з приводу її відсутності на робочому місці 15.04.2020 року та фактично відповідач не чекав і повернення від позивача таких пояснень з приводу відсутності у зазначені дні.

Під час судового розгляду встановлено і позивачем не заперечувалося, що в зазначені дні вона не була на робочому місці.

Разом з цим, позивач звернулась до відповідача з заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з запровадженням обмежувальних заходів карантину, відповіді на яку роботодавцем надано не було.

При цьому відповідачем не заперечувалось, що 13.04.2020 року позивач прибула на роботу, проте відповідач на її звернення з приводу не допуску до робочого місця та неможливості виконувати свої обов`язки, належним чином не відреагував, спеціальний квиток на проїзд у громадському транспорті позивачу не надав.

14.04.2020 року, позивач повідомила відповідні органи про не допуск її до робочого місця, а також просила вирішити вказане питання.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що позивач мала можливість прибувати на робоче місце, використовуючи спеціальний квиток на проїзд у громадському транспорті, замовлений на її ім`я відповідачем, оскільки заява позивача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати керівником відповідача не погоджувалася, є необґрунтованими.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня по 22 травня 2020 року встановлено карантин та заборонено регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньо обласному та міжобласному сполученні, крім перевезення службовими та/або орендованими автомобільними транспортними засобами працівників підприємств, закладів та установ, які забезпечують охорону здоров`я, продовольче забезпечення, урядування та надання найважливіших державних послуг, енергозабезпечення, водозабезпечення, зв`язок та комунікації, фінансові та банківські послуги, функціонування інфраструктури транспортного забезпечення, сфери оборони, правопорядку та цивільного захисту, суб`єктів господарювання, які мають безперервний промисловий цикл.

Під час судового розгляду відповідачем не надано доказів організації доставки до робочого місця у період карантину позивача.

Доводи відповідача у відзиві, що позивач мала можливість добиратися до робочого місця у період карантину та заборони перевезення пасажирським транспортом, в інший спосіб ніж громадським транспортом, колегія суддів вважає безпідставним, так як діюче законодавство не зобов`язує працівника використовувати таксі чи приватний транспорт для зазначених цілей.

При цьому, ст. 141 КЗпП України зобов`язує власника або уповноважений ним орган правильно організувати працю працівників, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

При цьому законодавець передбачив поняття гнучкого режиму робочого часу та дистанційної (надомної) роботи (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)»).

Законом України "Про відпустки" передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, що надаються працівникам в силу суб`єктивного права, що належить їм за законом, тобто в обов`язковому порядку, і відпусток, що надаються за погодженням сторін (роботодавця і працівника).

З огляду на викладене, судова колегія вважає заслуговуючи ми на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що її заява про надання відпустки без збереження заробітної плати зумовлена неможливістю продовжувати роботу (оголошення карантину та запроваджені у зв`язку з цим обмежувальних заходів, зокрема відсутність транспортного сполучення).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не зважаючи на доводи заяви позивача, не вирішив питання про надання відпустки чи забезпечення позивача дистанційною (надомною) роботою, або гнучким режимом робочого часу і ці обставини не спростовані відповідачем.

Отже, приймаючи рішення про звільнення позивача, відповідач не врахував причини, з яких остання була відсутня на робочому місці, про які відповідач був повідомлений і повинен був прийняти заходи для вирішення порушених позивачем питань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив позовні вимоги, не надав належної оцінки доказам наданим позивачем та прийшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.

Враховуючи, що позивач була відсутня на роботі за обставин, які не можуть бути усунені самим працівником, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі у зв`язку з незаконністю її звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховуючи положення ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р, судова колегія приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2020 року по 19 травня 2021 року в сумі 197 830 грн. 67 коп. (середньоденний заробіток 735 грн. 43 коп. х 269 роб. дн.), з даної суми не відраховані податки і обов`язкові платежі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 1261,50 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та судовий збір в розмірі 1978 грн. 31 коп. в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 , відповідно до наказів Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розслідувань для будівництва» № 23-к від 16 квітня 2020 року та № 24-к від 17 квітня 2020 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора з кадрів Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розслідувань для будівництва» з 18 квітня 2020 року.

Стягнути з Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розслідувань для будівництва» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 197 830 грн. 67 коп., сума визначена без відрахування сплати податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розслідувань для будівництва» судовий збір в розмірі 1978 грн. 31 коп. в дохід держави та стягнути на користь ОСОБА_1 1261,50 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач Державне підприємство «Український інститут інженерно-технічних розслідувань для будівництва» адреса: 01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, 26 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :