Провадження № 2/161/44/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Жаловаги І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , про стягнення компенсації частини вартості відчуженого майна, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2020 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач, ОСОБА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 (далі третя особа, ОСОБА_5 ), про визнання договору недійсним, поділ майна подружжя та компенсації частини вартості відчуженого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони у період з 08 серпня 2014 року по 17 грудня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, а саме 06 березня 2016 року, сторони придбали автомобіль Hyundai i30, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який був зареєстрований на відповідача.

Після розірвання шлюбу позивач дізналася, що вказаний автомобіль, без її згоди, був проданий третій особі.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд:

1) визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Hyundai i30, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ;

2) провести поділ майна подружжя, виділивши їй у власність 1/2 цього автомобіля;

3) стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 автомобіля у розмірі 178 097,61 грн.

09 грудня 2020 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача про стягнення грошових коштів у розмірі 184 100,00 грн.

Зустрічний позов мотивований тим, що у 2019 році позивач успадкувала від свого діда житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . В травні 2019 року ним було розпочато проведення ремонтних робіт у цьому будинку, на який він витратив 4 800,00 доларів США та 17 355,35 грн.

Також він придбав телевізор, ноутбук, пральну машину, які залишилися у користуванні позивача.

Посилаючись на вищевикладене, відповідач просить суд стягнути з позивача на свою користь грошову компенсацію за вищенаведене майно у розмірі 184 100,68 грн.

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду разом з первісним.

Позивач та її представник у судовому засіданні первісні позовні вимоги про стягнення грошової компенсації підтримали та просили суд їх задовольнити. Від позовних вимог про визнання недійсним договору та поділу майна подружжя відмовилися. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач та його представник, у судовому засіданні та у письмовому відзиві, позов заперечили та пояснили, що спірний автомобіль був особистою приватною власністю відповідача, адже придбаний за кошти, які йому у 2014 році подарував батько. Зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 08 серпня 2014 року по 17 грудня 2019 року.

Під час шлюбу, а саме 19 грудня 2016 року, відповідач придбав автомобіль Hyundai i30, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , за 386 000,00 грн., який був зареєстрований на нього (а.с.11-12).

З пояснень сторін слідує, що наразі цей автомобіль був відчужений ОСОБА_5 .

Будь-яких доказів наявності згоди позивача на відчуження цього автомобіля, матеріали справи не містять.

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Оскільки у судовому засіданні позивач та її представник відмовилися від позовних вимог про визнання недійсним договору та поділ спільного сумісного майна подружжя, суд правову оцінку цим вимогам не надає.

Що стосується вимог про стягнення грошової компенсації, суд зазначає таке.

Для правильного вирішення цієї вимоги слід встановити, чи дійсно спірний автомобіль відносився до спільної сумісної власності подружжя.

Так, як вже зазначав суд, автомобіль придбаний за відплатним договором купівлі-продажу 19 грудня 2016 року, тобто під час шлюбу сторін.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, вказаною нормою СК України встановлена презумпція спільності всіх речей, які придбані подружжям під час їхнього шлюбу. Тягар спростування цієї презумпції покладений на особу, яка заперечує спільність набутого майна, тобто, у даному випадку, на відповідачеві.

Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт дарування йому у лютому 2014 році грошових коштів у розмірі 15 000,00 доларів США його батьком, а також, що саме ці кошти були використані для купівлі автомобіля. Зокрема відповідач не надав ні відповідного договору дарування, ні розписки, ні доказів наявності у батька таких коштів та можливості їх передачі у дарунок відповідачу.

Отже, відповідач не спростував презумпцію поширення режиму спільної сумісної власності на спірний автомобіль, а тому суд відхиляє його доводи про те, що він був його особистою приватною власністю.

Вирішуючи питання про частку кожного з подружжя у спірному майні, суд зазначає таке.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Оскільки під час вирішення цього спору сторони не посилилася на наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя у майні, які передбачені частинами другою та третьою статті 70 СК України, суд вважає, що їх частки у ньому були рівними.

Далі, статтею 71 СК України визначені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Так, частиною четвертою статті 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

В даному випадку, заявляючи вимоги про присудження грошової компенсації за частку у спільному майні, позивач тим самим надала згоду на застосування положень ч.4 ст.71 СК України та поділу майна у спосіб, який визначений нею шляхом стягнення відповідної компенсації.

Визначаючи розмір належної до стягнення компенсації суд відхиляє надану відповідачем довідку спеціаліста-оцінювача ОСОБА_6 , оскільки відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Всупереч вищенаведеному, надана «довідка» не є звітом про оцінку майна в розумінні статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оскільки в ній не розкривається зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна, що не дозволяє суду перевірити належність проведеної оцінки майна.

До того ж, для суду видається сумнівним, що після 4 років експлуатації ринкова вартість автомобіля, який був придбаний за 386 000,00 грн. у 2016 році, станом на 2020 рік становить 356 195,21 грн., тобто 92,27 % від його первинної вартості.

Враховуючи той факт, що надана позивачем «довідка» не є звітом про оцінку в розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» тобто не є допустимим доказом, суд бере за основу вартість спірного автомобіля, яка була погоджена відповідачем та третьою особою у договорі купівлі-продажу 160 000,00 грн.

З наведених вище мотивів суд задовольняє первісні позовні вимоги частково, а саме стягує зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Hyundai i30, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 80 000,00 грн.

В задоволенні решти первісних позовних вимог про стягнення грошової компенсації, слід відмовити, у зв`язку з їх безпідставністю.

Що стосується зустрічного позову, суд зазначає таке.

Надані відповідачем докази на обґрунтування зустрічного позову, а саме видаткові накладні датовані періодом липень-серпень 2019 року (а.с.100, 102-104), виписка з банківської картки за червень-липень 2019 року (а.с.105-106), ніяким чином не підтверджують, що придбані ним будівельні матеріали використані саме в цілях ремонту будинку за адресою АДРЕСА_1 .

В цій частині суд вважає за необхідним звернути увагу, що позивач звернулася з позовом до відповідача про розірвання шлюбу 27 серпня 2019 року (цивільна справа №161/14335/19). У рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року у цій справі було встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягає на розірванні шлюбу.

З огляду на вищенаведене, для суду видається сумнівним, що у червні-серпні 2019 року відповідач міг здійснювати витрати, спрямовані на задоволенні потреб сім`ї у вигляді ремонту у будинку, адже вже у серпні 2019 року позивач звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу при цьому, посилаючись на тривале не підтримання стосунків з відповідачем, що було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Будь-яких інших доказів на підтвердження проведення відповідачем, за особисті кошти, ремонту в будинку, який успадкований позивачем, матеріали справи не містять.

Крім того, здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною об`єкта нерухомого майна та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Така сама правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року №243/5477/15-ц.

При цьому, відповідач зустрічних позовних вимог про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя з підстав істотного збільшення його вартості в наслідок проведення ремонту (ст.62 СК України) не заявляв, що також свідчить про безпідставність його тверджень про необхідність врахування ремонту як спільної сумісної власності подружжя

Також безпідставними є посилання відповідача на придбання ним телевізору у 2012 році, холодильника, ноутбуку, пральної машини у 2018 році, оскільки стосовно придбання телевізору та пральної машини жодних доказів відповідачем не надано.

Що стосується холодильника та ноутбуку (а.с.101, 107), суд зазначає, що матеріали справи не місять доказів наявності спору у сторін стосовно цього майна, а саме що позивач наполягає на залишенні цього майна у її власності. Тому позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за це майно суд вважає передчасними.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 800,00 грн.

Керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , про стягнення компенсації частини вартості відчуженого майна задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Hyundai i30, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , у розмірі 80 000,00 грн. (вісімдесят тисяч гривень).

В задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити повністю.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 800,00 грн. (вісімсот гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) у справі є ОСОБА_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) у справі є ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача є ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, дата народження невідома.

Повний текст рішення складений та підписаний 27 травня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк