Головуючий у І інстанції Новак Р.В.
Провадження №22-ц/824/2019/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Поливач Л.Д., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив про його задоволення посилаючись на те, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.09.2017 року було визнано неправомірною бездіяльність начальника управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Воробйова О.В. по виконанню ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2015 року при виконанні виконавчого провадження ВП № 46234623 від 29.01.2015 року. Таким чином, вина начальника УДВС ГТУЮ у м. Києві Воробйова О.В. встановлена судом і не потребує повторного доказування.

Внаслідок неправомірної бездіяльності начальника УДВС ГТУЮ у м. Києві Воробйова О.В. позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Душевні страждання полягають у тому, що змінився звичайний ритм життя позивача, а внаслідок неправомірних дій відповідача він втратив душевний спокій, рівновагу та звичайний для себе спосіб життя, вимушений був звертатись за медичною допомогою, знаходився у стані морального пригнічення і дискомфорту. В зв`язку із тривалим невиконанням виконавчою службою судового рішення, позивач був змушений протягом тривалого часу стояти в чергах у виконавчій службі, звертатись до адвокатів та суду, витрачати свій час та нерви на спроби відновити порушені права.

Розмір завданої йому моральної шкоди ОСОБА_1 визначив на суму 121 684,00 грн., які просив стягнути з державного бюджету в якості компенсації за завдану моральну шкоду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині розміру морального відшкодування, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції в частині розміру морального відшкодування змінити з 1 000 грн. на 121 684 грн.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (121 684,00 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується позивачем лише в частині розміру стягнутої на його користь моральної шкоди, апеляційний суд на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.09.2017 року було визнано неправомірною бездіяльність начальника управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Воробйова О.В. по виконанню ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2015 року при виконанні виконавчого провадження ВП № 46234623 від 29.01.2015 року (а.с.6-7). Даною ухвалою, зокрема, встановлено факт невиконання виконавчою службою судового рішення про зняття арешту з належного позивачу автомобіля протягом більше ніж півтора року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що тривале невиконання державним виконавцем судового рішення спричинило позивачу душевні страждання та завдало моральної шкоди.

Вищенаведені висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи тавимогам закону.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до ч.1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, яка серед іншого передбачає відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади в тому числі у випадках, встановлених законом (п.3 ч.2 ст.1167 ЦК).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173 та 1174 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, чи посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цих органів чи цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

При цьому, з урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.ст.21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно наведених норм (ст.ст.1173, 1174 ЦК) вина не входить до складу цивільного правопорушення і не підлягає доведенню.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

З огляду на вимоги закону та встановлені по справі обставини, суд прийшов до вірних висновків про наявність передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу у зв`язку із невиконанням судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду його заяви.

Проте, колегія суддів не може погодитися із визначеним тастягнутим судом розміром відшкодування, який, на думку колегії, не відповідає обставинам справи.

Визначаючи грошову компенсацію за нанесені позивачу моральні страждання у розмірі 1 000 грн., суд в достатній мірі не врахував, що ухваласуду про зняття арешту з належного позивачу автомобіля не виконувалась протягом півтора року, оскільки ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2015 року про скасування постанови державного виконавця про накладення арешту на майно була фактично виконана лише 27.10.2016 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 27.10.2016 року. При цьому автомобіль було повернуто ОСОБА_1 лише у жовтні 2016 року, що підтверджується актом видачі майна від 06.10.2016 року. Строк виконання вищевказаного судового рішення є досить тривалим і відповідачі під час розгляду справи не надали суду належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України про те, що таке тривале невиконня рішення пов`язане не з їх бездіяльністю, а з об`єктивними причинами.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що тривале, більше півтора року, невиконання цього рішення та неповернення автомобіля свідчить про істотну глибину моральних страждань позивача, який був позбавлений можливості користуватися своїм майном.

Поза увагоюсуду залишились ідоводи позивача про те, що на протязі всьогочасу невиконання рішеннявін був змушений витрачати час на відвідування виконавчої служби, звертатися за правовою допомогою до адвокатів та до суду, що у свою чергу свідчить про необхідність докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів зауважує також на тому, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. А відтак, тривале та безпідставне невиконання державною виконавчою службою судового рішення свідчить про порушення прав позивача, передбачених ч.1 ст.6 Конвенції, яку суд першої інстанції мав застосувати при розгляді справи,як джерело права, на що прямо вказує ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Окрім того, ухвалюючи рішення, суд не керувався принципом верховенства права, закріпленим у ч.1 ст.8 Конституції України та п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів керується наступним.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1). Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч.2). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3).

З огляду на вимоги закону та наведені вище обставини справи, враховуючи характер порушень з боку виконавчої служби, глибину душевних страждань позивача, пов`язаних із тривалим невиконанням судового рішення, обмеження його у можливості реалізації своїх звичок в повсякденному житті, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, зокрема неможливість належного користування та ропорядження автомобілем, належним позивачу, що свідчить про порушення його права власності, необхідності вжиття позивачем заходів для додаткової організації свого життя та побуту, в тому числі пов`язаного із захистом свої прав у державній виконавчій службі, керуючись вимогами розумності і справедливості, колегія суддів визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн., який, на думку колегії, є співмірним і відповідає завданим позивачу моральним стражданням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 121 684,00 грн. необґрунтовані, оскільки на їх підтвердження позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували факт заподіяння моральної шкоди у вказаному розмірі, який, на думку колегії суддів, є недоведеним та неспівмірним із обставинами справи. При цьому, колегія суддів відхиляє, як необґрунтований, здійснений позивачем розрахунок моральної шкоди за методикою, вказаною у посібнику професора ОСОБА_3 , оскільки застосована формула включає багато складових, зокрема ступінь вини заподіювача моральної шкоди та постраждалого, коефіцієнт індивідуальних особливостей, коефіцієнт врахування обставин, що заслуговують на увагу, та коефіцієнт майнового стану заподіювача шкоди тощо, розмір яких вказаний позивачем довільно, на його розсуд, і з яким колегія суддів не погоджується.

Посилання скаржника на необхідність при визначенні розміру моральної шкоди виходити із розміру справедливої сатисфакції, яку визначає ЄСПЛ у своїх рішеннях при встановленні порушення державами Конвенції, безпідставні, оскільки позивач у даному випадку помилково ототожнює поняття моральної шкоди та поняття справедливої сатисфакції, які за своїм правовим змістом є різними. Зокрема, поняття справедливої сатисфакції міститься у ст.41 розділу ІІ Конвенції, який врегульовує питання організації і діяльності ЄСПЛ, тобто є його внутрішньою процедурною нормою. При цьому, колегія суддів виходить з того, що поняття справедливої сатисфакції, вжите у ст.41 Конвенції, є значно ширшим, ніж поняття моральної шкоди, вжите у законодавстві України.

Це ж стосується посилань у скарзі на неврахування судом практики ЄСПЛ в аналогічних справах щодо справедливої сатисфакції, зокрема у справах «Іванов проти України» і «Ромашов проти України», оскільки як вказувалося вище,справедлива сатисфакція не тотожна моральній шкоді.

Колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, і доводи скарги про те, що визначений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 121 684 грн. має спонукати виконавчу службу належно вчиняти свої дії. В даному випадку відповідно до національного законодавства України, наведеного судом вище, метою відшкодування моральної шкоди є компенсація у грошовому виразі потерпілій особі завданих їй фізичних чи душевних страждань, яких особа зазнала внаслідок порушення її прав. Метою відшкодування моральної шкоди не є спонукання державного органу чи його посадової особи до виконання своїхфункцій, як помилково вважає позивач. Для цього чинним законодавством встановлені інші правові механізми та способи захисту прав стягувача у виконавчому провадженні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи те, що судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не було враховано всіх обставин справи у їх сукупності, рішення суду в цій частині підлягає зміні із зазначенням у ньому іншого розміру відшкодування - 10 000 грн., яке підлягає стягненню на користь позивача.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року - змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, збільшивши розмір моральної шкоди до 10 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановленихп.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: