Провадження № 2/756/668/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2021 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Шершньові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про повернення дитини до країни місця проживання,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про повернення дитини до країни місця проживання.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 20.01.2014 року Хімкинським відділом ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_2 .

Після укладення шлюбу, з вересня 2014 року вони постійно проживали за його місцем реєстрації: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_2 після отримання посвідки на проживання була тимчасово зареєстрована за указаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , який постійно проживав разом з ними та має громадянство Російської Федерації. З лютого по травень 2018 року відвідував міні-дитячий садок, а з вересня 2018 року мав піти до дитячого садка № 13 у м. Хімки. Під час спільного проживання з відповідачкою він постійно піклувався про сина, займався його вихованням, фізичним та духовним розвитком, оплачував медичну страховку, дбав про його майнове забезпечення.

Весною 2018 року він надав відповідачці дозвіл строком на один рік на тимчасовий виїзд до України разом із їх малолітнім сином на поховання бабусі. ОСОБА_2 після поїздки до України разом із сином повернулись до постійного місця проживання на території Російської Федерації.

Однак у травні 2018 року ОСОБА_2 скориставшись раніше наданим дозволом, без його повідомлення виїхала разом із малолітнім сином до м. Києва та більше не поверталась.

При цьому, на той час відносини між ними були добрі, про розірвання шлюбу та окреме проживання мови не було.

У травні 2018 року він приїжджав до м. Києва де зустрічався з ОСОБА_2 , яка наполягала на його залишенні в Україні, однак зважаючи на його життєві зв`язки, стабільні трудові відносини за місцем його постійного мешкання він відмовився, а тому ОСОБА_2 вказала, що вони разом із сином не повернуться до нього та залишаються жити у м. Києві.

Наприкінці 2018 року ОСОБА_2 перестала відповідати на його повідомлення, а в січні 2019 року йому стало відомо про її звернення до суду із позовами про розірвання шлюбу та позбавлення його батьківських прав. Після чого він звернувся до Хімкитнського міського суду Московської області з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Шлюб між ними був розірваний рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18.07.2019 року.

Оскільки ОСОБА_2 не мала права самостійно змінювати місце проживання їх спільної дитини, ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним утримання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його матерю ОСОБА_2 та повернути малолітню дитину до місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить суд у позові відмовити, посилаючись на те, що вона разом з сином залишила у 2018 році територію Російської Федерації на законних підставах відповідно до нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 . При цьому, відповідач знав про те, що вони повертається до м. Києва. Приводом для цього стало погіршення їх сімейних стосунків. ОСОБА_1 достовірно знав та не заперечував того, що дитина буде проживати разом з матерю, а також добровільно сплачує аліменти на його утримання. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що дитина з часу повернення до України проживає разом з нею, відвідує дитячий дошкільний навчальний заклад, додатково займається англійською мовою, відвідує кружок хореографії, а також постійно спілкується з однолітками, що свідчить про його належну соціальну адаптацію до місця проживання.

Службою у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації надані письмові пояснення з яких вбачається, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з матерю в належних умовах, яка забезпечує його усім необхідним для повноцінного розвитку, навчання та виховання. Дитина відвідує дошкільний дитячий заклад. З 10.07.2015 року ОСОБА_4 набув громадянства України.

З огляду на викладене Служба у справах дітей вказує на те, що повернення дитини до місця проживання батька є недоцільним, може спричинити психологічне потрясіння, порушити вже звичайний спосіб життя хлопчика, завдати шкоди, а тому не відповідає його інтересам.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України).

Судом установлено, що з 20.12.2014 року Хімкінським управлінням РАГС Головного управління ЗАГС Московської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис 1651 (а.с. 26, 27).

Після реєстрації шлюбу сторони постійно проживали на території Російської Федерації, що ними під час судового розгляду не заперечувалось.

За змістом листа ГУ МВС Російської Федерації від 30.01.2019 року, ОСОБА_2 була зареєстрована на підставу посвідки на проживання на період з 24.06.2016 року до 24.06.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 53).

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 28).

Місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з 07.10.2015 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 31).

02.04.2018 року ОСОБА_1 надано нотаріально посвідчену згоду на неодноразові тимчасові виїзди його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матерю ОСОБА_2 в Україну на будь-які строки в період з 02.04.2018 року по 02.04.2019 року (т. 1 а.с. 192).

13.05.2018 року між сторонами мав місце побутовий конфлікт, що у судовому засіданні ними не заперечується, після якого ОСОБА_2 разом із малолітнім сином ОСОБА_4 залишили місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 та виїхали до України.

Як пояснила у судовому засіданні ОСОБА_2 вона збирала свої речі та речі дитини в присутності ОСОБА_1 , тому він не міг не усвідомлювати її намір залишити разом із дитиною місце проживання.

Після приїзду до України ОСОБА_2 разом із малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вселилися до квартири АДРЕСА_3 де проживають по теперішній час, що підтверджується актом про фактичне місце проживання (т. 1 а.с. 33, т. 2 а.с. 97).

Квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_6 , матері ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 21.02.1995 року, яка за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності є також власником квартири АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 195, 196).

Нотаріальною заявою від 30.03.2019 року ОСОБА_6 надала згоду на проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 194).

За відомостями з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА місце проживання ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 199).

Як вбачається зі змісту акту обстеження житлово-побутових умов комісії Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.02.2019 року в квартирі АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для виховання та розвитку якого створені умови, є місце для ігор, відпочинку навчання та повноцінного розвитку (т. 1 а.с. 34, 179).

27.05.2018 року ОСОБА_1 приїжджав до м. Києва де пробув до 09.06.2018 року. За цей період сторони порозуміння щодо подальшого спільного сімейного життя не досягли.

Відповідно до довідки ГУ ДМС України в м. Києві від 11.10.2018 року за № 2234/2018 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Російської Федерації, згідно рішення від 28.09.2018 року набув громадянства України відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство» (за проходженням одного із батьків) з 10.07.2015 року (т. 1 а.с. 193).

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнення аліментів (справа №756/17059/18).

08.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся в порядку Гаагської Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року із заявою до компетентного центрального органу запитуваної сторони (Міністерство юстиції України) про повернення дитини (т. 1 а.с. 13-20).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18.07.2019 року у справі № 756/16416/18 шлюб, зареєстрований 20.12.2014 року Хімкінським управлінням РАГС Головного управління ЗАГС Московської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 1651 - розірвано (а.с. 29)

За інформацією з Дитячого навчального закладу Оболонського району м. Києва № 578 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.09.2018 року відвідує цей дитячий навчальний заклад, а також додаткові заняття з англійської мови та хореографії при цьому закладі, що оплачуються матерю ОСОБА_2 . Загальний розвиток відповідає віковим особливостям. Стан здоров`я задовільний, дитини фізично розвинута. Рівень розвитку пізнавальних психологічних процесів хлопчика, його мовлення відповідає віковим показникам, спілкування з дорослими і однолітками на належному рівні. У дитини під час освітньо-виховного процесу не виникає труднощів. Поведінка ОСОБА_4 завжди спокійна, не збуджена. Дитина доглянута, охайна (т. 1 а.с. 200, 202, т. 2 а.с. 96).

Наведену інформацію у судовому засіданні також підтвердила допитана у якості свідка ОСОБА_7 , яка працює вихователем у Дитячого навчального закладу Оболонського району м. Києва № 578 та знає малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з моменту коли він почав відвідувати цей дитячий заклад, а саме з 01.09.2018 року.

ОСОБА_2 оплачує рахунки за харчування дитини у Дитячого навчального закладу № 578 Оболонського району м. Києва (т. 1 а.с. 201).

За інформацією з КНП Оболонського району м. Києва «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 23.07.2020 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обслуговується у цьому Центрі медичної допомоги відповідно до укладеної декларації із лікарем педіатром (т. 2 а.с. 57, 95).

Як вбачається з медичної документації малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він хворів на ларингіт, отит, ОРВІ та ротовирус. Оплата лікування та діагностики проводилась ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 203-228).

Згідно товарних чеків ОСОБА_2 несе витрати на придбання дитячих речей та іграшок (т. 1 а.с. 244, 243).

ОСОБА_2 офіційно працевлаштована, перебуває у трудових відносинах із ТОВ «Спецбайт» працює згідно встановленого п`ятиденного робочого тижня з вихідними у суботу та неділю, з можливістю працювати в офісі або дистанційно, має постійний заробіток, а також грошові кошти на депозитному рахунку у банківській установі (т. 1 а.с. 238-240, 248, 249).

Згідно квитанцій про міжнародний переказ грошових коштів від 24.12.2019 року, від 26.01.2020 року, від 22.02.2020 року та від 30.07.2020 року ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок сплати аліментів (т. 2 а.с. 120-122).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22.01.2021 року у цивільній справі № 756/17059/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку щомісяця до досягнення дитиною повноліття (т. 2 а.с. 138, 139).

Крім того, ухвалою суду від 22.01.2021 року провадження у справі № 756/17059/18 в частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав залишено без розгляду за заявою позивачки (т. 2 а.с. 137).

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що на час вирішення справи він повторно одружився та перебуває в зареєстрованому шлюб з іншою жінкою, їх сім`я проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається зі змісту ухвали Хімкінського міського суду Московської області від 06.02.2019 року, апеляційної ухвали судової колегії з цивільних справ Московського обласного суду від 18.09.2019 року, а також апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Хімкінського міського суду Московської області від 11.12.2019 року, ОСОБА_1 звертався до Хімкінського міського суду Московської області із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, у задоволенні якого йому відмовлено (т. 1 а.с. 129-135, т. 2 а.с. 55, 56).

Відповідно до змісту ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11.01.2006 року (далі - Гаазька Конвенція 1980 року).

Згідно зі ст.ст. 1, 2 Гаазької Конвенції 1980 року її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Статті 3, 12, 13, 20 Гаазької Конвенції 1980 року містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «b» ч. 1 ст. 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20).

Відповідно до ст. 12 Гаазької Конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (ст. 12), умов застосування Конвенції (ст. 13 (а) і існування «серйозного ризику» (ст. 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (ст. 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

Стаття 8 Гаазької Конвенції 1980 року покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію ст.ст. 12, 13 і 20 Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень, суперечитиме вимогам ст. 8 Конвенції, а також намірам та меті Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107).

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу - садку, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 21.10.2015 року у справі № 6-1598цс15 та Верховним Судом у постанові від 05.08.2020 року у справі № 521/14556/16.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Оскільки з моменту виїзду 13.05.2018 року ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до України на підставі чинного на той час дозволу від ОСОБА_1 , до дня звернення ним 08.07.2019 року до компетентного центрального органу запитуваної сторони (Міністерство юстиції України) про повернення дитини, а також його звернення 18.11.2019 року до суду з цим позовом, пройшло більше року, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 12 Гаазької Конвенції 1980 року.

Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що перебуваючи в Україні протягом всього часу, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував та продовжує відвідувати дошкільний освітній заклад; знаходиться на обліку в закладі охорони здоров`я; у дитини сформувалось певне коло спілкування з однолітками; ОСОБА_2 забезпечила належні умови для гармонійного розвитку дитини, його проживання, а також опікується його вихованням, суд виходячи з інтереси дитини не має правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про повернення дитини до попереднього місця проживання з огляду на приписи ч. 2 ст. 12 Гаазької Конвенції 1980 року.

Крім того, при вирішенні спору суд також бере до уваги теперішній сімейний стан сторін, неможливість їх спільного проживання однією сім`єю, одруження позивача та створення ним нової сім`ї, що свідчить про наявність серйозних ризикі для дитини у разі її примусового розлучення з матерю та повернення до місця попереднього проживання.

Окрім цього, судом враховується набуття дитиною громадянства України, а також відмова ОСОБА_1 судами на національному рівні у визначенні місця проживання дитини разом з ним.

При цьому, з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини суд розцінює порушення ОСОБА_1 питання про повернення дитини до країни постійного місця проживання, як реакцію на звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, спрямовану на захист його законного батьківського права на спілкування із своїм сином.

Однак, указані обставини на час вирішення справи втратили свою актуальність внаслідок не підтримання ОСОБА_2 її вимог щодо позбавлення позивача батьківських прав, а також враховуючи надані сторонами пояснень щодо відсутності перешкод у спілкуванні батьком з дитиною.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про повернення дитини до країни місця проживання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя