Провадження № 2/161/517/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року місто Луцьк Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Юхим А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вище вказаним позовом.

Свій позов обґрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_1 та дідом ОСОБА_2 . Після смерті якого відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки площею 00636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Зазначає, що за життя ОСОБА_4 , 21.11.2017 склав заповіт, відповідно до якого вищевказане майно в рівних частках заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті спадкодавця шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Відповідач ОСОБА_3 у визначений законодавством строк до нотаріуса із відповідною заявою не звертався, а також, на момент відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем однією сім`єю, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 вказує, що має право на частку у спадковому майні, як дружина померлого, у зв`язку з чим звернулася до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О.В. із заявами про відмову від обов`язкової частки у спадковому майні та про видачу їй свідоцтва про право на право власності на Ѕ частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , який побудований у період перебування в шлюбі за спільні кошти подружжя та не зданий в експлуатацію. Однак, постановою приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О.В. № 02-31/33 від 14.05.2020 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, з тих підстав, що нею не пред`явлено оригіналу документа, що посвідчує право власності, виданого на вищевказаний житловий будинок на ім`я ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_2 отримав право на спадкування після смерті ОСОБА_4 на Ѕ часки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Однак свідоцтв про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно не отримав у зв`язку з тим, що відсутні необхідні правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок.

Посилаючись на наведене, позивачі просять суд, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки у спільному сумісному майні подружжя: житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , а саме: Ѕ часки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 23.12.2020 дану позовну заяву залишено без руху.

На виконання вимог ухвали, позивачами усунуто зазначені у ній недоліки та 11.01.2021 відкрито загальне позовне провадження.

Відзиву від відповідача у встановлений ухвалою строк не надходило.

25.01.2021 від відповідача надійшла заява про визнання позову.

Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог і заперечень, суд установив таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 ,, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20.11.2019, виданого Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 2021 слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (а.с.58).

Судом встановлено, що після смерті останнього відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки площею 00636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою та частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 65809214 спадкоємець ОСОБА_2 , який спадкує частку померлого за заповітом відповідно до ст. 1269 ЦК України прийняв спадщину після смерті спадкодавця, оскільки звернувся до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Інший спадкоємець майна померлого ОСОБА_3 не звернувся у встановлений строк із заявою до нотаріуса про прийняття спадщина, а також, на момент відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем однією сім`єю, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку у спадковому майні, що залишилось після смерті ОСОБА_4 виникло у його непрацездатної вдови ОСОБА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О.В. № 02-31/33 від 14 травня 2020 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, з тих підстав, що нею не пред`явлено оригіналу документа, що посвідчує право власності, виданого на вищевказаний житловий будинок на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 21-22).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Крім того ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України вказує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З копії свідоцтва про одруження серії підтверджується, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.10.1968 до дня смерті останнього.

За час перебування у шлюбі, ними на виділеній під індивідуальне будівництво земельній ділянці, побудований за спільні кошти подружжя житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , проте частки співвласників визначені не були.

Відтак, з врахуванням вимог ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України та ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належало по 1/2 частини набутого під час шлюбу майна, а саме:житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянки площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

За таких обставин, у власність позивача ОСОБА_1 підлягає виділенню 1/2 частина даного майна.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Разом з тим, до 19 січня 1996 року, згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в населених пунктах. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29 червня 1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року №121.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (зокрема й право власності на нерухоме майно - частина 1 статті 4 Закону).

Згідно із частиною 4 ст. 3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами побудовано на земельній ділянці, площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , та яка закріплена на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської Ради депутатів трудящих № 478 від 31.10.1969 року за ОСОБА_4 , в 1969 році та не здано в експлуатацію.

Оскільки, на момент побудови вищевказаного житлового будинку у 1969 році (до 29 червня 1998 року) законодавством не було передбачено обов`язкової реєстрації прав власності на нерухоме майно, а тому дана нерухомість набута у власність з дотриманням установленого порядку набуття.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 має право на Ѕ частку у спільному сумісному майні подружжя, від обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка відмовилась, інший спадкоємець майна спадкодавця за заповітом ОСОБА_3 спадщину у встановленому порядку не прийняв, позивач ОСОБА_2 отримав право на спадкуванняпісля смерті ОСОБА_4 на Ѕ часки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ., суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки площею 00636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 як частку в спільному майні подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки площею 00636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , як спадкове майно за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер НОМЕР_2 року

Керуючись ст. ст. 2, 5, ч.3 ст.12, 81, 259-263, 268, 273, 354 ЦПК України, ч.3 ст.368, ч.1 ст.376, ст.ст. 1216, 1217, 1222, 1223, 1261-1265, 1268, 1273 ЦК України, ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме Ѕ частку : житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: Ѕ частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0636 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Луцьким МН УМВС України у Волинській області).

Позивач: ОСОБА_2 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Луцьким МУ УМВД України у Волинській області 31.08.2011 року).

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.В. Івасюта