Справа №430/150/21
Провадження №2/430/58/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Савченко К.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Станиця Луганська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи - Валуйська сільська рада Луганської області; служба у справах дітей Щастиснької районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Станично Луганського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що їй на підставі власності, згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.12.1992 року реєстраційний №4245 належить квартира АДРЕСА_2 . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі: син - ОСОБА_2 , невістка - ОСОБА_3 , онук - ОСОБА_4 , які фактично там не проживають та не користуються житлом з 2014 року. Позивачка стверджує, що зазначені особи проживають у м. Луганськ, де мають своє постійне місце проживання. Також її син повідомив їй, що їх сім`я зовсім не збирається приїжджати за місцем реєстрації. Наразі, вона не має навіть актуального номеру телефону свого сина, для того, щоб повідомити йому про потребу зняття їх сім`ї з реєстрації. Таким чином, ОСОБА_3 , як власник, не може в повній мірі реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзив не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Щастинської РДА у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Представник третьої особи - Валуйської сільської ради Луганської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу зі його відсутності, проти задоволення вимог позивачки не заперечував.

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі- продажу квартири від 23.12.1992 реєстраційний №4245, ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_2 . Що також підтверджується листом начальника КП «Станично-Луганське РБТІ» від 08.02.2021 року за №21.

У зазначеній квартирі зареєстровані: син позивачки - відповідач ОСОБА_2 , невістка позивачки - відповідач ОСОБА_3 , онук позивачки - відповідач ОСОБА_4 , що підтверджується копією довідки про склад сім`ї №148 від 26.01.2021 року, виданої Валуйською сільською радою Станично-Луганського району Луганської області, однак відповідачі фактично там не проживають з 2014 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним 02.02.2021 року депутатом Валуйської сільської ради О.А. Баранецькою.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням.

Крім того судом встановлено, що згідно інформації провідного інспектора Станично-Луганського РС філії ДУ «Центр пробації» в Луганській області від 04.03.2021 року за №27/13/392-21 - відповідачі по справі в період з 2015 року по теперішній час на обліку у вказаній установі не перебували та не перебувають.

Згідно наявної бази даних Управління соціального захисту населення Щастинської РДА Луганської області відповідачі, як отримувачі державної соціальної допомоги опікуну або піклувальнику не перебувають, випливає зі змісту інформації, наданої в.о. начальником вказаного управління від 16.03.2021 року за №1315.

Головний лікар Центру первинної медико-санітарної допомоги Станично-Луганської районної Ради, в листі від 09.03.2021 року за №124 повідомив суд про те, що ОСОБА_2 перебував на обліку у лікаря-фтизіатра Станично-Луганського РТМО, останній візит 25.02.2020 року, у березні того ж року його знято з обліку у зв`язку з тим, що він вибув до м. Луганська. ОСОБА_4 з народження перебував під наглядом дільничного лікаря, останній візит 05.09.2013 року. ОСОБА_3 за вказаний період, з 2014 року по теперішній час, за медичною допомогою не зверталась.

Зі змісту листа голови комісії із реорганізації (приєднання) відділу освіти Станично-Луганської РДА від 23.03.2021 року за №118 вбачається, що ОСОБА_4 не навчався у закладах загальної середньої освіти району з 2014 року по теперішній час.

Інформацією т.в.о. начальника ВП №1 Щастинського РВП ГУНП в Луганській області від 26.03.2021 року за №2079 підтверджується той факт, що відповідачі по справі з 2014 року по теперішній час, з приводу наявності перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 не звертались.

В.о. начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомив суд про те, що відповідач ОСОБА_2 останній раз перетинав лінію розмежування через пункт пропуску КПВВ «Станиця Луганська» 24.01.2020 року на виїзд, що підтверджується витягом з наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону, лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АРК у період з 26.04.2016 року по 26.04.2021 рік.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні та згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 405 ч.2 ЦК України визначено, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З аналізу встановлених обставин, відповідно до вказаних норм закону відповідачі не проживають та не користуються означеним житловим приміщенням понад один рік, а тому відповідно до вимог статті 405 ч.2 ЦК України втратили право на користування цим житлом.

Таким чином, враховуючи, що відповідачі та їх малолітній син не проживають у спірній квартирі, а реєстрація відповідачів у спірному нерухомому майні порушує права позивачки на розпорядження та користування майном, тому позовні вимоги у частині визнання відповідачів та їх малолітнього сина такими, що втратили право користування спірним будинком є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації.

У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку).

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил.

З врахуванням вищенаведеного, вимога позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою, яка належить позивачці є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню та є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстрації у зазначеній квартирі, у порядку встановленому зазначеними Правилами та Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачів на його користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 82, 89, 206, 210, 259, 263-265, 273, 279 ЦПК України, ст.160 СК України, ст.317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи - Валуйська сільська рада Луганської області; служба у справах дітей Щастинської РДА, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна