Єдиний унікальний номер 235/4847/19
Номер провадження 22-ц/804/41/21
Єдиний унікальний номер 235/4847/19 Головуючий у 1 інстанції Назаренко Г.В.
Номер провадження 22-ц/804/41/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Корчистої О.І., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 235/4847/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Покровський центр єдиного замовника Донецької області», Центр надання адміністративних послуг Покровської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2020 року у складі судді Назаренко Г.В., -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що є членом сім`ї наймача житлової квартири АДРЕСА_1 . Даний будинок перебуває на балансі Комунального підприємства «Покровський центр єдиного замовника Донецької області».

У зазначеній квартирі вона зареєстрована і мешкає з 02.04.2010 р., постійно користується нею і оплачує комунальні послуги. Крім неї у квартирі також зареєстрований й відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З весни 1996 року по цей час відповідач в квартирі не проживає, не користується нею, комунальних послуг не сплачує, його особистих речей в квартирі немає. Реєстрація відповідача в квартирі тягне за собою додаткові витрати по оплаті комунальних платежів та доставляє їй безліч незручностей. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку, однак до теперішнього часу добровільно він так цього і не зробив. Вважала, що оскільки відповідач жодного разу за двадцять три роки не виявив бажання повернутися у житлову квартиру, не здійснює комунальних платежів, не утримує її, то він втратив інтерес до вказаного житлового приміщення. На підставі наведеного просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням (а.с.2, 3).

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 8 жовтня 2019 року, яке в подальшому було скасовано за заявою відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.26-28).

Оскаржуваним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Покровський центр єдиного замовника Донецької області», Центр надання адміністративних послуг Покровської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задоволено. Визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням кв. АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування сплаченого судового збору 768 гривень 40 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що він є наймачем квартири АДРЕСА_2 . Ця квартира 13.01.1995 року йому була видана як наймачу на сім`ю з п`яти осіб користування на підставі ордеру, який був виданий на підставі розпорядження від 11.01.1995 року йому, як міліціонеру ЛВВС. Разом з ним, у даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , - колишня дружина. ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , - донька, ІНФОРМАЦІЯ_3 . З самого вселення у квартиру між ним та колишньою дружиною ОСОБА_3 почалися конфлікти та у зв`язку з цим він розірвав шлюб і пішов жити до своєї сестри за адресою: АДРЕСА_3 , де мешкав близько року. У 1996-1997 роках він зустрів жінку, переїхав до неї жити за адресою: АДРЕСА_4 , приблизно через півроку повернувся в сім`ю. Чергові сварки і скандали змусили його знову повернутися жити до сестри, але через місяць він знову примирився із жінкою і переїхав до неї. Оскільки дружина просила повернутися у сім`ю, він пішов на зустріч і повернувся, але конфлікти продовжились.

Ними вживались заходи щодо розміну квартири, але варіанти розміну їм не підходили. В 2000 році відбувся розгляд справи за позовом ОСОБА_3 до нього про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщення, за результатами розгляду якого в позові було відмовлено. Після ухвалення рішення суду він знову повернувся в сім`ю, де прожив тиждень, але конфлікти продовжились, і він пішов жити до співмешканки, з якою незабаром уклав шлюб. Через 5 років його другий шлюб розпався, і він знову пішов жити до сестри, пізніше почав знімати будинок АДРЕСА_5 , що належить його сестрі. Він не повертався у спірну квартиру, так як не хотів скандалів із дружиною, боявся, що дружина його отруїть.

Коли він розпочав процес приватизації квартири, то при зборі документів дізнався, що заочним рішенням суду його було визнано таким, що втратив право користування житлом.

Вважає, що суд при розгляді справи не звернув уваги на той факт, що всі дії як його доньки, так і колишньої дружини, а саме: подання позовів щодо визнання його таким що втратив право користування цією квартирою, з тією метою, щоби позбавити його законного права на приватизацію квартири.

Суд не звернув уваги що він є пенсіонером МВС України та ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії і у зв`язку з чим він має право на житлове приміщення і не може бути позбавлений такого.

Зазначає, що підставою позову позивач вказав втрату інтересу до житлового приміщення. Але це не відповідає дійсності, оскільки сам факт того, що він бажає приватизувати квартиру означає, що до квартири інтерес не втрачений.

Суд не звернув уваги на те, що позивач подала позов до суду саме для того, щоб він втратив право на приватизацію квартири, оскільки згоди між ними про приватизацію досягнуто не було. Умовою приватизації житла є письмова згода повнолітніх членів сімї, а також батьків неповнолітньої дитини, що мешкає в квартирі. За відсутності такої згоди приватизація визнається недійсною. Це означає, що навіль приватизувати квартиру за таких обставин неможливо.

Посилається на правовий висновок у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц про те, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що оскільки він тривалий час проживав у спірній квартирі (хоча і з відповідними проміжками), то ця квартира є його житлом у розумінні ст.8 Конвенції.

Заперечуючи проти позову, вказував суду на те, що він фактично був позбавлений житла і став безхатченком. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у квартиру він не може попасти через заміну запірних пристроїв та замків. Зазначає, що особа не втратила право користування жилим приміщенням, оскільки не проживала у спірному житловому приміщенні з поважних причин, зокрема, заміни без його відома та згоди вхідних дверей та замку (ВССУ справа № 296/6485/15-ц, 30.11.16).

Зазначає, що висновки суду зроблені суб`єктивно, спираючись при цьому виключно на пояснення позивача, неправильно застосовано норми матеріального права, не застосовано Конвенцію та рішення Європейського суду як джерело права, внаслідок чого неправильно вирішено спір.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідач процес приватизації жила розпочав вже після прийняття рішення (заочного) про визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що йому чинились перешкоди у користуванні квартирою. Відповідач не намагався проживати в квартирі. Твердження про тривале проживання у спірній квартирі не відповідає дійсності, оскільки у вересні 1995 року відповідач розлучився і в цей же час залишив квартиру, у зв`язку з проживанням з іншою жінкою. В апеляційній скарзі відповідач ставить питання неможливості скористуватись правом на приватизацію квартири, але це не було предметом розгляду справи. У зв`язку з чим немає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідачем подано пояснення на відзив позивача, в якому зазначає про його недоречність і формальність.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

У поясненні на відзив відповідач ОСОБА_2 просить розгляд його апеляційної скарги провести без його участі (а.с.177 зв).

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 165).

Від третьої особи Центру надання адміністративних послуг Покровської міської ради Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с. 198).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 13 січня 1995 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м.Красноармійська ОСОБА_2 на сім`ю з п`яти чоловік був виданий ордер на жиле приміщення №953 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.4).

Згідно довідки Комунального підприємства «Покровський центр єдиного замовника Донецької області» №229 від 02.07.2019р. квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_6 , знаходиться на балансі Комунального підприємства «Покровський центр єдиного замовника Донецької області» на забалансовому рахунку (а.с.5).

У відповідності до довідки сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ № 10376 від 02.07.2019р. в кватирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - з 02.04.2010р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 25.10.1995р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 25.10.1995р. (а.с.9).

Згідно довідки Комунальної установи Покровський координаційний комітет самоорганізації населення №5237 від 03.07.2019р. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , з весни 1996 року по теперішній час в квартирі не мешкає (а.с.6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не проживає, після ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 8 вересня 2000 року рішення, яке набрало законної сили 27 листопада 2000 року, у спірній квартирі більше строків, встановлених ст.71 ЖК УРСР без поважних причин (а.с.46). Даний висновок підтверджується поясненнями відповідача, з яких вбачається, що після ухвалення судом вказаного вище рішення про відмову у визнанні його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, він (відповідач), не дивлячись на те, що ОСОБА_3 пропонувала йому жити в спірній квартирі, не захотів скористатись своїм правом та повернутись до місця мешкання, оскільки не хотів сварок і скандалів із колишньою дружиною. Також зазначив, що не брав участі в утриманні житла, перешкод у користуванні житлом не мав, питання про визначення порядку користування житлом не ставив, у 2006 році утворив нову сім`ю з ОСОБА_4 (а.с.89). Саме за таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач, не проживає у спірній квартирі понад строків, встановлених ст.71 ЖК УРСР, без поважних причин, так як втратив до неї будь-який інтерес, що дає суду підстави вважати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з даними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Сам факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у вказаній квартирі не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є непроживання понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідач власного житла не має, проживає у будинку його сестри, залишив місце проживання у спірній квартирі через розлучення та у зв`язку з постійними конфліктами з дружиною (матір`ю позивача), наміру втратити право на користування житлом у спірній квартирі не мав, тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходить з того, що доводи позивача щодо не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з весни 1996 року без поважних причин не є переконливими, оскільки не підтверджені достатніми, належними і допустимими доказами.

Слід також зазначити, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Позивач ОСОБА_1 не аргументувала ні мети, яку вона переслідувала, подавши позов про визнання свого батька відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, ні співмірності відповідної даній меті, але обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу і вона підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції вирішуючи даний спір прийшов до передчасного висновку, щодо задоволення позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Слід зазначити, що позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення частини понесених нею витрат на оплату за комунальних послуг, якщо вважає, що її право порушено.

Таким чином, позивач не довів своїх вимог з підстав, заявлених у позові, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1261,20 грн. (а.с. 148).

Відповідно до ч.1, п/п 6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно п/п 2 пункту 1 частини 2, частини 1 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" (в редакції, яка діяла на момент подання позовної заяви липень 2019 року) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України від 23.11.2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1921 гривні.

Таким чином, за подання апеляційної скарги відповідач мав сплатити судовий збір у розмірі 1152, 60 грн. (768,40 х150%).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, відповідачу ОСОБА_2 мають бути відшкодовані витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 грн. 60 коп. Отже, з позивача на користь відповідача стягуються витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152 грн. 60 коп.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2020 року задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Покровський центр єдиного замовника Донецької області», Центр надання адміністративних послуг Покровської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , у відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 січня 2021 року.

Судді: