Провадження № 22-ц/824/6732/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Оболонський районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва, Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 із вказаною заявою, мотивуючи її тим, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2014 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до повного виконання нею зобов`язань перед ПАТ «Універсал Банк» за рішенням цього ж суду від 29 вересня 2010 року про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_2 користь ПАТ «Універсал Банк» 2 559 596, 72 грн.

Вказує, що про вжиття щодо неї таких заходів їй стало відомо з відповіді Державної прикордонної служби України, яка надійшла на її адресу. Зазначає, що виконавче провадження № 41708871 з примусового виконання вказаного рішення суду знищено, відтак, на її думку, враховуючи відсутність будь-яких відкритих виконавчих проваджень, а також обставин її умисного ухилення від виконання покладених на неї рішенням суду зобов`язань, наявна заборона у вигляді обмеження у праві виїзду за межі України порушує її права.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити судове рішення про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що законом передбачено право суду тимчасово обмежити особу у праві виїзду за межі країни не за саму наявність невиконаних зобов`язань за рішенням суду, а за доведений факт ухилення від їх виконання, однак суд першої інстанції ці обставини не з`ясував та не зазначив, в чому саме полягає її ухилення від виконання рішення суду, також судом не було враховано позиції Європейського суду з прав людини про те, що обмеження права на свободу пересування має ґрунтуватися на законі, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у Протоколі № 4 до Конвенції, а також знаходитися у справедливому балансі між правами людини і публічним інтересом, однак на даний час обмеження заявниці у праві виїзду за межі України створює несправедливий дисбаланс між її правами та публічним інтересом, тому вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню.

Інші учасники справи належним чином повідомлялися про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконує зобов`язання за виконавчим листом, виданим Оболонським районним судом м. Києва, рішення суду залишається не виконаним, виконавче провадження не закінчене, і виконання рішення суду фактично унеможливлене через ухилення боржника від його виконання та доказів зворотнього матеріали справи не містять, а тому обмеження у виїзді є ефективним засобом впливу на боржника з метою виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2010 року у справі № 2-3776/10 позов ПАТ «Універсал Банк» було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь позивача 2 559 596,72 грн. (а.с.2-6).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 27 січня 2014 року було відкрито виконавче провадження № 41708871 з примусового виконання вказаного рішення (а. с. 91).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до моменту виконання рішення суду (а.с.10-11).

24 червня 2014 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Ковальчук Т.П. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 94-95).

17 жовтня 2019 року головним державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Поліщук В.В. було відкрито виконавче провадження № 60332389 з примусового виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2010 року у цивільній справі № 2-3776/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» залишку заборгованості у сумі 1 399 641, 40 грн. (а. с. 104).

У матеріалах справи відсутні належні, достатні і допустимі докази повного виконання ОСОБА_1 зазначеного судового рішення.

Відповідно до п. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

У справі «Soering vs UK» від 7 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що державним виконавцем вжито усіх необхідних заходів, щоб боржник у добровільному порядку виконав рішення суду та сплатив борг, проведено відповідні виконавчі дії з метою розшуку майна боржника та коштів, а боржник не здійснив належних і достатніх заходів щодо добровільного виконання рішення суду, не повідомив про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, і у матеріалах справи відсутні належні, достатні і допустимі докази вчинення ОСОБА_1 належних дій щодо виконання у повному обсязі своїх зобов`язань у виконавчому провадженні і матеріалами виконавчого провадження підтверджується факт ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання рішення суду, через що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторення доводів заяви та незгоди з висновками суду першої інстанції, однак апелянтом не надано належних, допустимих і достатніх доказів про наявність поважних причин, які утруднюють чи унеможливлюють виконання його зобов`язань за рішенням суду, тому такі доводи не можуть бути підставою для скасування законної і обґрунтованої ухвали.

Посилання апелянта на те, що ухвалою суду першої інстанції від 12 травня 2014 року було обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у межах виконавчого провадження, яке на даний час закінчене, через що підстав для подальшого існування таких заходів обмежує її права, колегія суддів відхиляє, оскільки цією ухвалою було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України саме до моменту виконання рішення суду, а не існування виконавчого провадження, наразі відкрите виконавче провадження № 60332389 з примусового виконання цього рішення, і апелянтом не було надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження вчинення дій щодо належного виконання цього судового рішення.

Окрім того, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: