ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/1798/20
Провадження № 22-ц/4820/98/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю прокурора,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2020 року, суддя Кутасевич О.Г., у справі за позовом заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року заступник військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України звернувся до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування ОСОБА_2 , який потерпів від кримінального правопорушення, в сумі 9054,57 грн.
Обґрунтовуючи позов прокурор вказав, що ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме в заподіянні ОСОБА_2 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим зобов`язаний відшкодувати закладу охорони здоров`я витрати на стаціонарне лікування потерпілого.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Хмельницького військового госпіталя (військова частина НОМЕР_1 ) на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 кошти в сумі 9054,57 грн. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування скарги вказав, що судом неповно досліджено усі обставини справи, у зв`язку з чим висновки суду є суперечними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Прокурором не наведено правових підстав щодо можливості представництва інтересів держави в особі медичного закладу в суді. У позовній заяві прокурор не обґрунтував в чому саме полягає порушення інтересів держави у виниклих правовідносинах, необхідність захисту таких інтересів та не вказав правової підстави для звернення до суду прокурора в якості позивача та неможливості захисту своїх інтересів військовою частиною в суді безпосередньо. Судом не враховано, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 був офіційно працевлаштований у ТОВ «Подільський Господар-2004» на посаді водія і виконував свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим саме юридична особа повинна відшкодовувати заподіяну їхнім працівником шкоду, в тому числі закладу охорони здоров`я за лікування потерпілого. Долучена довідка-розрахунок про затрати на лікування ОСОБА_2 не містить у собі інформації який період лікування вона відображає та не містить дати її складення, з чого неможливо здійснити висновок про належність даного доказу. Судом першої інстанції не досліджено належним чином зміст ухвали Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 грудня 2018 року у справі 683/2231/18, постановленої суддею Цішковським В.А., якою було повернуто позовну заяву прокурора в інтересах держави, в особі Хмельницького військового госпіталю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (військова частина НОМЕР_1 ) до обвинуваченого ОСОБА_1 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого із тотожних даному позову підстав та не враховано, що фактично з моменту заподіяння шкоди ОСОБА_2 та лікування його у закладі охорони здоров`я минуло майже чотири роки, тобто, загальний строк позовної давності визначений законом прокурором пропущено.
В судове засідання апелянт не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
В суді прокурор проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2019 року, який набрав законної сили 10 березня 2020 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_1 18 липня 2016 року, приблизно о 07 год. 00 хв., під час керування технічно справним автомобілем марки «DAF» моделі «CF85.430», д.н.з. НОМЕР_2 , із приєднаним напівпричепом самоскидом марки «LAG», д.н.з. НОМЕР_3 , які належать СТОВ «Подільський Господар-2004», зі швидкістю 80 км/год., автодорогою Н-03 сполучення «Житомир-Чернівці-Теребляче», навпроти будівлі магазину «Лідер», що по вул. 1 Травня м. Старокостянтинів, в напрямку вул. Грушевського м. Старокостянтинів, грубо порушуючи вимоги п. 1.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, перевищив дозволену швидкість та при здійсненні роз`їзду із невстановленим досудовим слідством зустрічним автомобілем на заокругленій ділянці дороги, асфальтобетонне покриття якої на той момент було мокрим через дощові опади, маючи об`єктивну можливість побачити транспортний засіб - мотоцикл марки «ZS» моделі «250GS», д.н.з. НОМЕР_4 , на якому сидів ОСОБА_2 та який нерухомо знаходився на краю проїжджої частини дороги поруч із бордюрним каменем, праворуч від напрямку руху вказаного вище автомобіля під керуванням ОСОБА_1 , проявив неуважність, в результаті чого з необережності допустив занос вправо напівпричепом марки «LAG», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок чого відбулось зіткнення правого заднього колеса вказаного напівпричепу із нерухомим мотоциклом марки «ZS» моделі «250GS», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 , спричинивши останньому матеріальну шкоду та тілесні ушкодження.

Відповідно до довідки - розрахунку командира військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з вказаним кримінальним правопорушенням ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні 22 ліжко-дні.

Всього витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину - стаціонарного хворого ОСОБА_2 за вказаний період складають 9054,57 грн., з яких 3050,30 грн. витрати на комунальні послуги, 1173,70 грн. витрати на харчування, 3828,61 грн. - отримані ліки, 293,38 грн. операції та наркоз, 708,58 грн. аналізи та обстеження.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора суд виходив з того, що витрати на лікування потерпілого обраховані закладом охорони здоров`я правильно. Доводи відповідача стосовно того, що заподіяна ОСОБА_1 шкода повинна відшкодовуватися ТОВ «Подільський Господар-2004» не ґрунтуються на вимогах закону. Прокурором було наведено достатні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Хмельницького військового госпіталю. Суд вказав, що заява про застосування строку позовної давності також не підлягає задоволенню, оскільки, незважаючи на те, що злочин був вчинений 18 липня 2016 року, вирок суду, яким було встановлено вину ОСОБА_1 у його вчиненні набрав законної сили 10 березня 2020 року, а відтак і обов`язок відшкодувати витрати на лікування виник у відповідача лише після вказаної дати.

Вказаний висновок суду є в повній мірі обґрунтованим з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно зазначено про те, що прокурор обґрунтовано вважав доведеним можливість представництва ним інтересів держави в особі Хмельницького військового госпіталю, який належить до підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 враховуючи наступне.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, в тому числі, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно частин першої, третьої, шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У справі, що переглядається, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, прокурор зазначав, що військова частина НОМЕР_1 заходів щодо стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого не вживала і це є підставою для представництва прокурором інтересів держави у суді, оскільки несплата відповідачем завданої злочином шкоди має наслідком ненадходження коштів до бюджету.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 жовтні 2019 року у справі №903/129/18 дійшла висновку, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду, вже сам факт не звернення до суду належного суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси, свідчить про те, що цей орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у даній справі прокурор обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з указаним позовом в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 і такі підстави представництва належним чином перевірені місцевим судом.

Обґрунтованим є також і висновок суду стосовно розміру витрат понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого та пред`явлення позовних вимог саме до ОСОБА_1 , а не до його роботодавця ТОВ «Подільський Господар-2004».

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України в редакції чинній на час заподіяння шкоди потерпілому ОСОБА_2 особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

За змістом наведеної норми матеріального права обов`язок відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, покладається саме на винну особу, яка вчинила цей злочин, і заподіяла шкоду здоров`ю потерпілої, як умисними, так і необережними діями.

Таким чином, законодавець відмежовує поняття витрат на лікування потерпілого від злочину та інституту шкоди, відповідальність за заподіяння якої не завжди покладається на винну особу.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року.

Сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування.

Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.

Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» встановлено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.

Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.

Встановлені фактичні обставини справи та наведені норми права, дають підстави вважати, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність розміру витрат понесених закладом охорони здоров`я, що був визначений відповідно до встановленого законом порядку та наведений у відповідній довідці-розрахунку (а.с. 13).

Суд першої інстанції, вірно встановивши вказані обставини, також правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності пропуску прокурором строку позовної давності.

Так, відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, з часу понесення закладом охорони здоров`я витрат на лікування ОСОБА_2 тобто з серпня 2016 року і до звернення прокурора 23 липня 2020 року з даним позовом до суду пройшло більше трьох років.

В той же час колегія суддів зазначає, що висновок суду про те, що початком спливу строку позовної давності є 10 березня 2020 року, тобто день набрання законної сили вироком суду ухваленим стосовно відповідача ОСОБА_1 , яким було встановлено вину останнього, а відтак і обов`язок відшкодувати витрати на лікування, є правильним та таким, що прийнятий внаслідок вірного тлумачення норм матеріального права.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1206 ЦК України вредакції чинній на час заподіяння шкоди потерпілому ОСОБА_2 особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Пунктами 6, 7 постанови Пленуму Верхового Суду України від 07 липня 1995 року, №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», зокрема, передбачено, що відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні.
У кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду. В усіх інших випадках, передбачених ч. 4 ст. 93-1 КПК, таке відшкодування провадиться в порядку цивільного судочинства.
Таким, чином, враховуючи зміст ч. 1 ст. 261, ч. 1 ст. 1206 ЦК України, перебіг позовної давності у даній справі починається від дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо відповідача ОСОБА_1 , 10 березня 2020 року, оскільки саме з цього часу позивач міг довідатися про порушення свого права і про особу, яка його порушила, тобто особу, яка вчинила злочин, що і було встановлено вищевказаним вироком суду.
Оскільки діючою на час виникнення спірних правовідносин нормою статті 1206 ЦК України, саме на особу, яка вчинила злочин покладено обов`язок по відшкодуванню витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого, тому без встановлення винної особи у передбаченому законом порядку, неможливо стверджувати про наявність порушеного права позивача та особу, яка його порушила.
Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, тому відсутні правові підстави для розподілу судових витрат між сторонами.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко