ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 654/3323/20

Номер провадження: 22-ц/819/178/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Кузнєцової О.А.,

секретар Плохотніченко А.В.

учасники справи:

представник скаржника адвокат Бєрьозка Ю.В.,

представник ВДВС Лінник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 17 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Ширінської О.Х., у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця виконавчої служби Голопристанського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування процесуального документу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на рішення державного виконавця про скасування процесуального документу, в якій зазначив, що 16.02.2011 року Голопристанським районним судом Херсонської області по справі № 2-123/11 з нього стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини заробітку ( доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановлено для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.07.2010 року до повноліття дитини та стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі ј частини заробітку (доходу).

На виконання зазначеного рішення, Голопристанським районним судом Херсонської області 16.02.2011 року було видано виконавчий лист № 2-123/11.

У липні 2020 року йому стало відомо, що на підставі постанови державного виконавця, він обмежений у праві виїзду за кордон через наявність заборгованості зі сплати аліментів в рамках виконавчого провадження № 24957983 по примусовому виконанню виконавчого листа та на його доходи звернено стягнення.

Ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, він дізнався, що у відповідності до постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 25.05.2018 року в рамках виконавчого провадження, на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 , державним виконавцем було повернуто виконавчий лист № 2-123, виданий 16.02.2011 року стягувачу. В цій же постанові державним виконавцем встановлено, що станом на 25.05.2018 року заборгованість відсутня. 13.11.2019 року державним виконавцем Голопристанського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Лінник А.О. скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.05.2018 року, видану цим же виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-123/11.

Посилаючись на те, що він, як боржник, жодного документу із виконавчого провадження не отримував, стягувач повторно виконавчий лист до виконання не пред`являла, крім того постанова про повернення виконавчого документа повинна бути скасована судом, а не самим виконавцем, вважав зазначену постанову такою, що винесена з порушенням норм діючого законодавства, а тому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 13.11.2019 року державного виконавця виконавчої служби Голопристанського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування процесуального документу у виконавчому провадженні № 24957983, винесену державним виконавцем Лінником А.О.

Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 17 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні скарги.

Ухвала суду обґрунтована тим, що оскаржуваною постановою державного виконавця не порушено права скаржника, як учасника виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість скарги. Зокрема посилається на те, що суд не звернув уваги на те, що він, як боржник, не отримував повідомлень про поновлення виконавчого провадження. Також судом не враховано, що державний виконавець не наділений повноваженнями скасовувати власні, раніше прийняті постанови, а після повернення виконавчого документу стягувачу виконавче провадження не поновлюється, а відкривається нове за заявою стягувача.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу апеляційного суду, державний виконавець Лінник А.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду, як законну та обгрунтовану, без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

На підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2011 року було видано виконавчий лист № 2-123 від 16.02.2011 року. Постановою державного виконавця від 02.03.2011 року відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.07.2010 року.

На підставі заяви стягувача, постановою державного виконавця Лінника А.О. від 25.05.2018 року виконавче провадження припинено та повернуто виконавчий лист стягувачу.

31.10.2018 року стягувач ОСОБА_1 звернулася до відділу виконавчої служби, ознайомилась із матеріалами провадження та повідомила, що ніякої заяви про повернення виконавчого листа та припинення виконання не подавала, заборгованість по сплаті аліментів існує у дуже великому розмірі, оскільки ОСОБА_1 їх не сплачує на протязі багатьох років.

Згідно розрахунку ВП 24597983 заборгованість зі сплати аліментів з ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2-123, починаючи з 02.07.2010 року, станом на 01.10.2020 року становить 99 647, 67 грн.

Постановою начальника Голопристанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Херсонській області Григорян Н.А. від 13.11.2019 року на підставі проведеної перевірки визнано дії державного виконавця Лінник А.О. по виконавчому провадженню № АСВП 61099814 незаконними та такими, що суперечать вимогам ст.ст. 18, 19, 48 «Про виконавче провадження». Зобов`язано державного виконавця Лінник А.О. скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.05.2018 року. Зобов`язано державного виконавця Лінник А.О. провести дії по ВП № 24957983 у відповідність з нормами чинного законодавства.

Постановами від 13.11.2019 року скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.05.2018 року та про відновлення виконавчого провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 14.01.2020 задоволено подання державного виконавця Лінник А.О. та видано дублікат виконавчого листа № 2-123/11 від 16.02.2011 року.

Позиція апеляційного суду

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом (стаття 4 Закону України «Про державну виконавчу службу»).

Згідно зі статтею 6 цього Закону державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб.

За приписами статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Колегія суддів виходить з того, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року); відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (справа «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року); було б незрозуміло, якби стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року), а також існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде їй сплачено.

Зважаючи на встановлення відсутності підстав для повернення виконавчого листа стягувачці 25.05.2018 року, а також того, що згідно розрахунку виконавчого провадження заборгованість зі сплати аліментів з ОСОБА_1 станом на 01.10.2020 року становить 99 647, 67 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушення права скаржника як сторони виконавчого провадження оскаржуваною постановою державного виконавця, оскільки усі дії, які передували зазначеній постанові безумовно порушували права стягувачки, і сама оскаржувана постанова фактично була способом відновлення прав стягувача, при цьому жодним чином прав боржника вона не порушувала, хоча і була винесена всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду в постанові від 22.04.2020 року (справа №641/7824/18) дійшов висновку, що згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на зазначену правову позицію Верховного Суду та вважає, що державний виконавець дійсно порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте скаржником не доведено і судом не встановлено, що така помилка державного виконавця порушила права чи свободи боржника у виконавчому провадженні. Натомість, були порушеними права стягувача і колегія суддів, дотримуючись принципу пропорційності цивільного судочинства, зазначає, що скасування оскаржуваної постанови державного виконавця лише з формальних міркувань ніяким чином не вплине на наявність заборгованості боржника перед стягувачкою з виплати аліментів та на подальші дії державного виконавця, направлені на впровадження відносно боржника санкційних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання».

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтами не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 17 листопада 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

О.А. Кузнєцова