Єдиний унікальний номер судової справи: 478/1142/20
Номер провадження: 22-ц/812/821/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді - Томашевського О.О. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Головного управління Держгеокадастру в Миколаївської області про визнання права власності на земельну частку (пай),

в с т а н о в и л а :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну частку (пай).

Позивач зазначав, що він був членом колишнього сільськогосподарського колгоспу імені Дімітрова, Казанківського району Миколаївської області та в ході розпаювання його земель, мав право на земельну частку (пай).

Натомість, його не було включено до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю, у зв`язку з чим він не отримав земельного паю.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та Дмитрівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області, згідно якої сторони погодили визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в розмірі 9,37 га умовних кадастрових гектарів на території колишнього КСП ім. Дімітрова Казанківського району Миколаївської області.

На виконання вказаної ухвали суду, селищним головою Казанківської селищної ради було затверджено викопіювання земельної ділянки, площею 9,37 га за кадастровим номером: :01:000:047 вартістю 62 500 грн. за межами населеного пункту - села Дмитрівка Казанківського району Миколаївської області.

В той же час, виконання вказаного судового рішення в примусовому порядку неможливо, оскільки в ухвалі суду та виданого на її підставі виконавчому листі відсутні будь-які вимоги майнового або немайнового характеру.

Крім того, у зв`язку з децентралізацією влади змінився боржник Дмитрівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області на Казанківську селищну раду Миколаївської області та земля передана у власність останній.

Посилаючись на викладене позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на земельну частку (пай) колишнього КСП імені Дімітрова Казанківського районного Миколаївської області площею 9,37 га за кадастровим номером :01:000:047 вартістю 62500 грн. за межами населеного пункту села Дмитрівка Казанківського району Миколаївської області.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки спірні правовідносини між сторонами у даній цивільній справі виникли з приводу права позивача на земельний пай, то судовому захисту підлягає саме право позивача на такий пай, а не визнання права власності на певну сформовану земельну ділянку. Крім того, позивачем взагалі не наведене законодавчих підстав, за яких він стверджує про своє право на конкретну земельну ділянку на яку просить визнати право власності, а також не зазначено, яким чином це право на його думку було порушено, оспорено або невизнане, та ким саме.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, яким визнати за ним право власності на земельну частку (пай) колишнього КСП імені Дімітрова (колишнього Казанківського районного) Баштанського району Миколаївської області площею 9,37 га за кадастровим номером :01:000:047 вартістю 62500 грн. за межами населеного пункту села Дмитрівка Казанківського району Миколаївської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суддею грубо порушено вимоги ч.1 ст. 37 ЦПК України. При прийнятті рішення судом не враховувалася згода Дмитрівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, яка вказувала про наявність вільної земельної ділянки. Крім того, зазначає про те, що звертався до суду коли був Казанківський район Миколаївської області, а рішення ухвалене 03 березня 2021 року після чергових місцевих виборів, які пройшли 25 жовтня 2020 року створено Баштанський район Миколаївської області за прийнятою Постановою за № 3650 Верховною Радою України від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від Казанківської селищної ради на адресу суду надійшла заява про розгляду справи у відсутність їх представника, інші учасники процесу у судове засідання не з`явилися про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В силу положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що відповідно до протоколу №1 від 12 лютого1993 року ОСОБА_1 був прийнятий в члени колгоспу імені Дімітрова (а.с.109-128).

В подальшому колгосп імені Дімітрова було реорганізовано в КСП імені Дімітрова на підставі протоколу загальних зборів від 03 лютого 1994 року №1 (а.с.108).

На підставі рішення Дмитрівської сільської Ради народних депутатів від 26 грудня 1995 року № 18 колективно-акціонерному сільськогосподарському підприємству ім. Дімітрова Дмитрівської сільської Ради народних депутатів було видано Державний акт на право колективної власності на землю, загальною площею 2977,5 га для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с. 93-96).

Згідно додатку до вказаного Державного акту, затверджено список громадян - членів КСП на одержання сертифікатів на землю, до якого ОСОБА_1 включено не було (а.с. 100-107).

Розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 28 березня 1997 року №125-р було затверджено розрахунки вартості і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) членів КСП імені Дімітрова Казанківського району Миколаївської області, який становив - 9,37 умовних кадастрових гектарів, що також підтверджується Відділом Держгеокадастру у Казанківському районі Миколаївської області лист від 14 вересня 2016 року (а.с.137-138, 170).

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та Дмитрівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області відповідно до якої сторони погодили визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в розмірі 9,37 га умовних кадастрових гектарів на території колишнього КСП ім. Дімітрова Казанківського району Миколаївської області (а.с.17).

18 квітня 2018 року Казанківським районним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист на виконання вказаної вище ухвали про затвердження мирової угоди та який позивачем було пред`явлено до примусового виконання в органи виконавчої служби (а.с.21).

Як зазначає позивач мирова угода на теперішній час не виконана, однак за погодженням голови Казанківської селищної ради було виготовлено викопіювання із плану землекористування Казанківської селищної ради, з якої вбачається сформована земельна ділянка, площею 9,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровим номером: :01:000:047 (а.с. 156).

Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок Великої Палати Верховного Суду справа №487/10128/14-ц від 12 червня 2019 року).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на заявника обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на заявника покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (див. постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на порушення свого права на земельну частку (пай), оскільки він був членом колишнього КСП імені Дімітрова, Казанківського району Миколаївської області та в ході розпаювання його земель, мав право на земельну частку (пай), яка на сьогоднішній день є сформованою земельною ділянкою з кадастровим номером:01:000:047.

Відмовляючи у задоволені позову суд виходив з того, що між сторонами у даній цивільній справі правовідносини виникли з приводу права позивача на земельний пай, то судовому захисту підлягає саме право позивача на такий пай, а не визнання права власності на певну сформовану земельну ділянку. Крім того, позивачем взагалі не наведено законодавчих підстав, за яких він стверджує про своє право на конкретну земельну ділянку на яку просить визнати право власності, а також не зазначено, яким чином це право на його думку було порушено, оспорено або невизнане, так ким саме.

Однак, з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можливо.

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акту.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно наданої інформації Казанківської селищної ради у задоволені заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення технічної документації за кадастровим номером :01:000:047 визнання права власності на земельну частку (пай) було відмовлено, оскільки правовстановлюючим документом було вказано ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року про визнання мирової угоди, що не передбачено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв)» (а.с.162-163).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Так, як встановлено ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та Дмитрівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області згідно до якої сторони погодили визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) в розмірі 9,37 га умовних кадастрових гектарів на території колишнього КСП ім. Дімітрова Казанківського району Миколаївської області (а.с.17).

Отже, обставини набуття позивачем права на земельну частку (пай) не підлягають встановленню у даній справі, оскільки це право вже встановлено ухвалою суду про затвердження мирової угоди.

Однак, як встановлено на теперішній час отримати вказану земельну частку (пай) в натурі позивач не має можливості, оскільки ухвала суду не є тим правовстановлюючим документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) відповідно до вимог Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

За такого, у позивача іншого шляху як захистити своє право на отримання в натурі земельну частку (пай), право на яку вже визнано судовим рішенням ніж звернутися до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) не має.

На зазначене суд першої інстанції не звернув належної уваги та дійшов помилково висновку про відмову у задоволені позову.

Відповідно до Постанови Верховної ради України від 17 липня 2020року №807-ІХ, яка набрала чинності 19 липня 2020 року у Миколаївській області було ліквідовано Баштанський та Казанківський район та утворено Баштанський район (з адміністративним центром у місті Баштанка) у складі територій, зокрема, Казанківської селищної ради.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за ним права на земельну частку (пай) в розмірі 9,37 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території колишнього КСП імені Дімітрова Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384, ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Головного управління Держгеокадастру в Миколаївської області про визнання права власності на земельну частку (пай) задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право на земельну частку (пай) в розмірі 9,37 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території колишнього КСП імені Дімітрова Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.