Справа № 348/1892/20
Провадження № 22-ц/4808/702/21
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Надвірнянського районного суду в складі судді Матолич В.В., ухвалене 22 лютого 2021 року в м. Надвірній Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 01 березня 2021 року, в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно заяви б/н від 19 вересня 2011 року відповідачу в ПАТ КБ «ПриватБанк» (переіменоване на АТ КБ «ПриватБанк») було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який збільшено до 24 900,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. При цьому позичальник підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір про надання банківських послуг.

В порушення вимог закону та умов договору ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2020 року утворилась заборгованість в розмірі 258 216,61 грн. Зокрема 227 654,85 грн заборгованість за тілом кредиту, 11 494,56 грн за нарахованими відсотками, 19 067,20 грн за простроченими відсотками. Разом з тим банком заявлено вимогу про стягнення з боржника 227 654,85 грн боргу, який складається з 191 837,68 грн за поточним та 35 817,17 грн за простроченим тілом кредиту.

25 січня 2021 року представником банку подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з ОСОБА_1 185 062,80 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 22 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 24 900,00 грн заборгованості за кредитним договором. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Повернуто АТ КБ «ПриватБанк» надміру сплачений судовий збір в розмірі 638,88 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 373,50 грн.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача належить стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24 900,00 гривень в межах кредитного ліміту, встановленого банком і фактично отриманого позичальником.При цьому суд дійшов висновку, що в Умовах та правилах надання банківських послуг 2014 року передбачено, що у випадку нарахування відсотків, комісій чи інших платежів та невнесенні клієнтом коштів на їх погашення, банк здійснює списання таких коштів лише за рахунок кредитного ліміту, а не понад встановлений кредитний ліміт. Крім цього, зміна зазначених Умов та правил надання банківських послуг повністю залежить від волевиявлення однієї із сторін - позивача. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримався вимог щодо ознайомлення позичальника з цим документом.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог товариства.

Апелянт вважає, що суд незаконно відмовив у стягненні процентів, оскільки не в повній мірі оцінив надані позивачем докази. Зазначає, що з моменту підписання позичальником анкети-заяви між ними був укладений договір в порядку частини 1 статті 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Відповідач користувався коштами, погашав заборгованість, отже приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, погоджувався з розміром боргу, в т.ч із нарахованими відстоками та неустойкою. При цьому посилається на висновки Верховного Суду, викладені в Постановах у справі №428/2873/17 від 28 березня 2019 року та у справі № 923/760/18 від 08 липня 2019 року.

ОСОБА_1 не заперечував укладення договору, з позовом про визнання його недійсним не звертався та не оспорював суму заборгованості. А отже кредитний договір є дійсним, а розрахунок заборгованості- не спростованим.

Крім того, він підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду». Відповідно до довідки сторони погодили базову відсоткову ставку за користування кредитом 1,9% на місяць, 7 % розміру щомісячних платежів від заборгованості та строк їх внесення до 25 числа місяця, наступного за звітним. Вказаний доказ суд належним чином не оцінив, що суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №382/327/18-ц, від 01 вересня 2020 року у справі №293/599/19-ц та інших.

Також звертає увагу на норми частини 2 статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На думку апелянта, суд не врахував положення статті 534 ЦК України щодо черговості зарахування платежів для виконання зобов`язання. Оскільки кошти в необхідному розмірі відповідач не сплачував, виникла заборгованість, яка складається із заборгованості з простроченого кредиту овердрафту, який фактично і є кредитним лімітом. Перевищення суми заборгованості за тілом кредиту над розміром кредитного ліміту виникло в результаті несплати щомісячного платежу по кредиту, в результаті чого банком здійснювалось погашення заборгованості по відстоках. Наведене підтверджується випискою по картковому рахунку та розрахунком заборгованості, які судом належним чином не оцінені.

У поданому в строк, визначений судом, відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає, що судом вірно встановлено максимальний розмір кредитного ліміту в сумі 24 900,00 грн, що також підтверджується довідкою про зміну умов кредитування.

Натомість доказів збільшення кредитного ліміту до 185 062,80 грн позивачем не надано. Суд правильно врахував, що в Умовах та правилах надання банківських послуг визначено право банку здійснювати списання нарахованої заборгованості по відсотках, комісії чи інших платежах лише за рахунок кредитного ліміту. Доказів того, що він ознайомлювався з Умовами та правилами надання банківських послуг матеріали справи не містять. Посилання апелянта на довідку про умови кредитувапння вважає необгрунтованим, оскільки в ній не вказано підписанта.

Згідно ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 17 травня 2021 року розгляд справи здійснюється в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Рокетська С.В. доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не встановлено.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку (а.с.42).

У цей день позичальник підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», в якій передбачено місячну процентну ставку в розмірі 2,5%, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, термін їх внесення, комісію та пеню за невчасне погашення заборгованості (а.с. 43).

Відповідно йому були видані картки №887959 від 19 вересня 2011 року з терміном дії до кінця червня 2015 року, № 577093 від 02 березня 2015 року - до кінця січня 2018 року, № НОМЕР_1 від 02 квітня 2015 року до кінця березня 2019 року, а також № НОМЕР_2 від 06 березня 2019 року до кінця листопада 2022 року (а.с. 41).

Кредитний ліміт на картці № НОМЕР_3 , встановлений 19 вересня 2011 року року в розмірі 300,00 грн, постійно змінювався та 31 січня 2017 року збільшено до 24 900,00 грн, що підтверджується наданою позивачем інформацією (а.с. 40).

З банківської виписки, складеної станом на 15 липня 2020 року вбачається, що позичальник використовував кредитні кошти, а також здійснював часткове поповнення карти (а.с. 33-39). Під час розгляду справи ним 29 жовтня 2020 року здійснено погашення заборгованості на суму 55 000,00 грн (а.с. 93).

Згідно розрахунку банку від 10 січня 2021 року заборгованість позичальника за вказаним договором складала 185 062,80 грн, що становить прострочене тіло кредиту (а.с. 137-138). Судом вірно встановлено, що заборгованість, яка є предметом даного спору виникла у ОСОБА_1 починаючи з 24 жовтня 2016 року (а.с. 36). При цьому, згідно виписки та розрахунку в заборгованість по тілу кредиту банком включені суми відсотків погашені за рахунок кредиту.

В силу частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» покликалося на те, що відповідно до укладеного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Факт отримання ним кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою з рахунку, а наявність заборгованості за тілом кредиту - розрахунком заборгованості.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору.

Проте в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці, долучені банком до позовної заяви, витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Крім того, не може бути належним доказом і роздруківка з сайту банку, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (позикодавця), що може вносити і вносить відповідні зміни в умови й правила споживчого кредитування.

ОСОБА_1 заперечує ту обставину, що його ознайомили з Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 113).

За таких обставин наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 19 вересня 2011 року.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження№ 14-131цс19), на який послався місцевий суд.

У відповідності до наданого позивачем розрахунку розмір заборгованості за тілом кредиту складає 185 062,80 грн. При цьому банком визнавалось, що максимальний ліміт по кредиту, який був наданий позичальнику, становив 24 900,00 грн. Видачу кредиту у більшому розмірі банком не доведено.

З розрахунку заборгованості встановлено, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки за процентною ставкою 3,5%, збільшений розмір яких сторонами не узгоджувався. Аналогічно відсотки нараховувалися на тіло кредиту, збільшене за рахунок включених до нього відсотків.

З урахуванням наведеного, місцевий суд дійшов вірного висновку, що до стягнення з ОСОБА_1 підлягає 24 900,00 грн, що відповідає розміру кредитного ліміту, отриманого відповідно до договору від 19 вересня 2011 року.

При цьому посилання скаржника на статтю 534 ЦК України, яка визначає черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, суд відхиляє. Позивачем не надано належних доказів погодження клієнтом умов, керуючись якими банк здійснював погашення процентів за рахунок кредитного ліміту внаслідок чого збільшувалася заборгованість по тілу кредиту.

Активне користування відповідачем кредитною карткою жодним чином не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки не є достатньою підставою для стягнення нарахованої банком заборгованості.

В апеляційній скарзі банк зазначає про безпідставну відмову суду у стягненні заборгованості за відсотками, в тому числі по статті 625 ЦК України. При цьому його посилання на те, що умови кредитування викладені в довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, колегія суддів вважає необґрунтованими. Заявляючи позов та в процесі розгляду справи зменшуючи позовні вимоги, АТ КБ "ПриватБанк" просило стягнути з ОСОБА_1 185 062,80 грн заборгованості, яка складається з 185 062,80 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту. Натомість вказаною довідкою передбачено нарахування процентів, пені та комісії, тоді як з вимогами щодо їх стягнення банк до суду не звертався.

Однак, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог, а стягнення заборгованості по процентах, як встановлено, не було предметом даного позову.

Наданий на підтвердження позовних вимог Паспорт споживчого кредиту теж не є належним доказом існування визначеної банком заборгованості, оскільки містить узагальнену інформацію про можливі умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту (а.с.44-45).

Посилання апелянта на те, що доказом приєднання позичальника до умов договору є факт використання ним кредитних коштів та часткове погашення заборгованості, не заслуговують на увагу, адже банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Натомість при ухваленні рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем заявленого до стягнення розміру заборгованості, а не про недоведеність існування між сторонами кредитних правовідносин.

Також неспроможними є і доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2019 року в справі №428/2873/17 та від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18.

Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. В даному випадку такою є правова позиція Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року №342/180/17, яку судом з огляду на положення частини 4 статті 263 ЦПК України обґрунтовано застосовано при вирішенні даної справи.

Покликання на висновки, які містяться в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року по справі №572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справі №382/327/18-ц тощо, не може бути підставою для скасування рішення місцевого суду, оскільки у цих справах предметом позову виступали також вимоги про стягнення відсотків.

Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

За приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, шо судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно підлягає залишенню без змін.

Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

У даній справі ціна позову (185 062,80 грн) не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*250=525 500 грн) та визнана судом справою незначної складності.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення,а рішення Надвірнянського районного суду від 22 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2021 року