ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

12 січня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2231/14
Головуючий у першій інстанції Рябота В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/111/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Губар В.С.,

секретар: Шапко В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину №647 від 06 березня 2010 року. Відповідачі у квартирі не проживають більше одного року, не оплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інші витрати по утриманню квартири, тому просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 червня 2014 року задоволено позов ОСОБА_2 , визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, оцінивши в сукупності надані позивачкою докази та пояснення свідків, виходив з того, що відповідачі понад шість місяців без поважних причин не проживають в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , не приймають участі в його утриманні, а тому можуть бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Кузьменко І.М. після перегляду заочного рішення та залишення заяви без задоволення, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що будинок АДРЕСА_3 , тому суд не повинен був приймати до уваги акт обстеження Комітету самоорганізації №1 центрального мікрорайону про непроживання відповідачів у квартирі. Згідно довідки ОКЖБК №7 «Прогрес» ОСОБА_1 проживає у квартирі з 1983 року, з дня отримання батьками ордеру на квартиру, по квітень 2020 року, дня видачі довідки.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зауважує, що про розгляд справи не був повідомлений, що у період з 2012 року по 2014 рік ОСОБА_1 проживав у квартирі, тому суд не міг визнати його таким, що втратив право користування квартирою. В той же час, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_4 ніколи не проживали та не були зареєстровані.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27136195 від 27 серпня 2010 року (а.с.6).

З копії домової книги для прописки громадян, що проживають в квартирі АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані в даній квартирі (а.с.7-12).

Згідно акту обстеження комітету самоорганізації населення №1 центрального мікрорайону №024/1-09№51 від 15 травня 2014 року, відповідачі з 2012 року не проживають в спірній квартирі (а.с.13).

Відповідачем суду надано копію повідомлення ОКЖБК №7 «Прогрес» про те, що ОСОБА_1 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1983 року. В період з 2012 року по 2014 рік не був відсутнім за вказаною адресою. Громадяни ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_4 ніколи не проживали і не були зареєстровані (а.с.51).

Також вбачається, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.104), проходив військову службу за контрактом з 20 липня 1918 року по 28 серпня 2020 року (а.с.105).

За повідомленням Прилуцького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства Оборони від 15 грудня 2020 року призов ОСОБА_1 за контрактом до Збройних Сил України 20 липня 2018 року здійснювався з адреси фактичного місця проживання АДРЕСА_1 .

Інших доказів матеріали справи не містять.

Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржує судове рішення лише в частині позовних вимог щодо визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщення, та з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням ОСОБА_1 .

Встановленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст.107 ЖК Української РСР).

Відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Самого факту непроживання особи в квартирі більше року недостатньо для її виселення. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом є лише її свідома поведінка, яка свідчить про втрату інтересу до приміщення.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18.

Разом з тим, ОСОБА_2 не доведено факт відсутності ОСОБА_1 понад встановлені ч.2 ст.405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин та втрату його інтересу до спірної квартири.

Зважаючи, що будинок АДРЕСА_4 обслуговує житлово-будівельний кооператив №7 «Прогрес», у суду не було підстав приймати до уваги акт обстеження комітету самоорганізації №1 центрального мікрорайону про непроживання ОСОБА_1 у квартирі. Доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу та приймаються апеляційним судом.

Відповідач ОСОБА_1 за даними ОКЖБК №7 «Прогрес» проживає в спірній квартирі. Також факт проживання за в квартирі АДРЕСА_2 підтверджується і даними Прилуцького об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства Оборони, оскільки саме з даної адреси ОСОБА_1 було призвано до ЗСУ.

Крім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Зазначених обставин та практики Європейського суду з прав людини з даного питання не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 червня 2014 року скасуванню в оскаржуваній частині на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 червня 2014 року скасувати в частині задоволення вимог про визнання ОСОБА_1 , таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та відмовити у задоволенні позову у цій частині вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий: Судді: