Номер провадження: 22-ц/813/1578/21
Номер справи місцевого суду: 523/7828/17
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сіваченко Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заяви про відмову у прийнятті спадщини недійсною,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 -недійсною.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 вказувала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Відповідач по справі, являється її рідною сестрою. У встановлений законом строк вона разом із сестрою 23.06.2016 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері та складається з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі чого було заведено спадкову справу № 562/2016. Під час знаходження у нотаріуса вона не знала, що відмовляється від прийняття спадщини, їй нічого не було роз`яснено щодо заяви, яку підписувала. В той час вона знаходилася в дуже пригніченому психологічному та фізичному стані, вражена смертю матері, знаходилася під тиском сестри, в той час коли не усвідомлювала значення своїх дій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 травня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у суді першої інстанції були допитані свідки, які підтвердили, що скаржник знаходилась у тяжкому психологічному стані і ніколи не збиралась відмовлятись від спадщини; якщо відповідач не заперечує проти її відмови від заяви про відмову від спадщини, то суд повинен задовольнити її заявою у повному обсязі, а не позбавляти її у пенсійному віці права на частку у спадщині.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.06.2016р. (а.с. 12).

Відповідач по справі являється рідною сестрою ОСОБА_1 , що підтвержується дублікатом свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08 чеврня 2016 року.

Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР № від 06.07.2016р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому ОМР народних депутатів 02.12.1996 г. №12-9672, зареєстрованого 31.01.1997 року в кн. 216 пр стр 50 р№114. (а.с.25).

Відповідно до копії спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 позивач разом із відповідачем 23 червня 2016 року звернулись до Четвертої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті їх матері на підставі чого було заведено спадкову справу №562/2016. (а.с.57-77)

30 червня 2016 року позивач звернулась до Четвертої одеської державної нотаріальної контори з заявою №1257 про відкликання заяви про прийняття спадщини щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 .

Того ж дня ОСОБА_1 звернулась до Четвертої одеської державної нотаріальної контори з заявою №1258 про відмову від прийняття спадщини щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 на користь своєї сестри ОСОБА_7 .

Допитана в суді свідок ОСОБА_8 , яка є подругою позивача, повідомляла про те, що вона на своєму автомобілі підвозила ОСОБА_1 , яка була в хмільному стані, її чекав племінник ОСОБА_9 . Свідок була здивована її станом, оскільки позивач не вживала алкоголю, пропонувала свою допомогу та вмовляла, щоб та не йшла одна.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що зі слів ОСОБА_1 дізналася, про те, що до квартири вона не має відношення, як їй сказала сестра ОСОБА_7 .. Вважає, що сестра умисно скористалася станом позивача, позбавила її спадщини.

Статтею 1268 ЦК України передбачено право спадкоємця за законом чи заповітом прийняти спадщину або відмовитись від її прийняття.

Відповідно до ст.1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Частинами першою, пятою, шостою статті 1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частини друга, п&apos;ята статті 1274 ЦК України).

Згідно з ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

Як визначено частиною 2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до норми ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з вимогами ч.1. ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши надані докази в сукупності, враховуючи вказані норми, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовна вимога є безпідставною, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що в момент підписання заяви про відмову від спадщини позивач не усвідомлювала значення своїх дій. При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що свідчення свідка про те, що позивач була в нетверезому стані судом не може бути прийнято до уваги, оскільки такий стан, в першу чергу, має бути підтверджений медичною установою та до того висновок про усвідомлення дій позивачем встановлюється експертним висновком.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції щодо порушення його особистих майнових або немайнових інтересів не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаперечення ОСОБА_2 про задоволення позову, то судова колегія звертає увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач на момент розгляду справи у суді першої інстанції взагалі не повідомлялась про розгляд справи, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повертались до суду першої інстанції з відмітками працівника пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 39-40, 43-44, 52-53, 55-56, 80-81, 89-90, 96-97, 110-111).

Заяви щодо визнання позову відповідачем, поданої у відповідності до вимог ст. 206 ЦПК України, матеріали справи не містять.

Щодо доводів про знаходження позивача у тяжкому психічному стані, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, яка має психіатрично-психологічну природу, повинна бути доведена позивачем.

Існує презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Таким чином, законодавством встановлена імперативна норма для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, а саме обов`язкову наявність судово-психіатричної експертизи.

Позивачем не доведено належними та допустими доказами перебування у стані неусвідомлення своїх дій, клопотання про призначення судово-психічної експертизи не заявлялось ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 травня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк