Справа № 161/416/20 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/672/21 Категорія: 47 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування, за апеляційною скаргою відповідача Волинської обласної прокуратури та апеляційною скаргою відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 10 січня 2020 року звернулась в суд з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у Волинській області, прокуратури Волинської області, Головного Управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дію та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування. Позов мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . З 2009 року управління будинком здійснює житлово-комунальне підприємство № 7. Між нею та директором ЖКП № 7 виник цивільний спір щодо місячної дольової участі у витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкової території. Директор ЖКП № 7 ОСОБА_2 14 травня 2009 року уклав договір про надання послуг з товариством з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Корсар». Предмет договору - надання послуг, вчинення дій, спрямованих га погашення заборгованості боржників перед ЖКП № 7, не доведеної в судовому порядку, тобто незаконна діяльність. Починаючи з травня 2009 року представники Товариства «Корсар» почали у неї вимагати 3919 грн. На адресу надходили листи з вимогою негайно сплатити 3919,30 грн та погрози, що у разі несплати боргу представники будуть чекати на роботі, вона втратить сон та спокій, не дадуть спокійно жити, розшукуючи її, будуть спілкуватись з співробітниками, сусідами, родичами, знайомими, створюючи їй певний імідж, дані про неї внесуть у реєстр проблемних позичальників. Вона зверталась в прокуратуру Волинської області з заявою про вжиття мір для припинення вимагання в неї коштів Товариством «Корсар», яка скеровувала її заяви в прокуратуру м. Луцька, яка в свою чергу надсилала їх в Луцький МВ УМВС України у Волинській області. 31 січні 2017 року подала заяву в порядку ст. 214 КПК України прокурору Волинської області про вчинення відносно неї директором ЖКП № 7 ОСОБА_2 кримінального правопорушення - вимагання шляхом залучення колекторів коштів. Уповноважена особа прокуратури Волинської області допустила протиправну бездіяльність та не забезпечила виконання вказаної статті щодо внесення протягом 24 годин відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, вручення її повідомлення та Пам`ятки про права та обов`язки потерпілого. Вона зазнала гнів, обурення, ображення. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року задоволено її скаргу на бездіяльність прокурора. 20 лютого 2017 року прокурором внесено відомості до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення. 23 травня 2017 року вручено Пам`ятку про права та обов`язки потерпілого і вона подала клопотання слідчому про проведення слідчих та процесуальних дій за її участю. Слідчий допустив протиправну бездіяльність. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2018 року зобов`язано слідчого вирішити її клопотання. Ухвала судді не виконана. 02 вересня 2017 року слідчий прийняв рішення про закриття кримінального провадження. 02 листопада 2017 року ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області скасована ця постанова та дано вказівки щодо необхідності проведення слідчих та процесуальних дій. Ухвала не виконана. 07 листопада 2017 року подала клопотання про проведення слідчих дій слідчому та прокурору. Згідно повідомлень від 22 та 24 листопада 2017 року клопотання задоволено, про дату та час проведення дій буде повідомлено додатково. На даний час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні доручено СУ ГУНП у Волинській області, а процесуальне керівництво здійснює прокуратура Волинської області.

Моральна шкода полягає в незаконних діях прокурорів та слідчих, які призвели до порушення нормальних життєвих умов та звичок, вимагали додаткових зусиль для організації життя, фізичному болю та стражданнях, душевних стражданнях, ігнорування її прав, матеріальних витратах, пов`язаних з подаванням скарг до суду, настанні інших негативних наслідків, незабезпеченні належного захисту від вторинної віктимізації. Розмір моральної шкоди оцінює в 100000 грн. Просила стягнути з Державного казначейства України відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на її користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

24 лютого 2020 року подала клопотання про заміну неналежного відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Волинській областіна належного Державну казначейську службу України. В уточнених позовних вимогах від 25 лютого 2020 року просила стягнути з прокуратури Волинської області та Головного Управління Національної поліції у Волинській області по 50 000 грн з кожного на відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні 26 лютого 2020 року процесуальною ухвалою судді заяву залишено без розгляду. Ухвала про прийняття уточнених позовних вимог та про заміну відповідача не постановлялась.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2021 року позов задоволено частково. Ухвалено відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України коштів з рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 60 000 грн на відшкодування моральної шкоди завданої їй незаконними діями посадових осіб МВС України в особі Головного Управління Національної поліції у Волинській області та офісу Генерального прокурора України в особі Волинської обласної прокуратури. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції констатував грубе порушення розумних строків слідчим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України щодо виконання процесуальних дій та не забезпечення посадовими особами прокуратури Волинської області (Волинської обласної прокуратури) проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні в розумні строки. Зазначив, що внаслідок цього позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні нормальних умов і звичок, життєвих зв`язків, стражданнях, сприяння працівниками прокуратури і поліції вторинній віктимізації позивача і визначено її розмір у 60000 грн. Відшкодування має бути здійснено МВС України та Офісом Генерального прокурора України, оскільки шкода завдана саме в результаті неналежних дій працівників.

Відповідач Волинська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає, що рішення є незаконним та підлягає скасуванню через неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до необгрунтованого стягнення з Державного бюджету України коштів. Вказує, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадку вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Жодної з перерахованих незаконних дій щодо позивача вчинено не було, а тому ст. 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органі, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягають застосуванню у цій справі. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Відповідно до вимог діючого законодавства шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України, оскільки слідчий органу досудового розслідування та прокурор у кримінальному провадженні № 0000015 є службовими особами Головного управління Національної поліції у Волинській області та прокуратури, відповідно, а тому застосовуються норми ст. 1174 ЦК України, які встановлюють обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану юридичній чи фізичній особі незаконними діями, бездіяльністю чи рішенням службової особи органів державної влади. Сам факт закриття кримінального провадження, та скасування постанови слідчого слідчим суддею, зобов`язання посадових осіб органу досудового розслідування вчинити певні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. За відсутності будь-яких доказів заподіяння позивачу моральних страждань, суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про те, що неефективністю досудового розслідування, грубим порушенням розумних строків проведення досудового розслідування ОСОБА_1 завдано моральних страждань. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідач Головне управління Національної поліції у Волинській області подало апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає, що рішення є незаконним та підлягає скасуванню через неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказує, що самі факти скасування постанов про закриття та задоволення клопотань позивача в ході проведення слідчих дій, не свідчить про пртиправність дій органів прокуратури, поліції. Лише незгода позивача із прийнятим процесуальним рішенням прокуратури та поліції, які були нею оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органі, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає випадки, які передбачають виникнення в особи права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, і враховуючи обставини вказані позивачем у цій справі, у позивача відсутнє право на відшкодування шкоди відповідно до цього закону. Оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 подала відзиви на апеляційні скарги в яких просить закрити апеляційне провадження, оскільки рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2021 року позов задоволено частково. Ухвалено відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України коштів з рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 60 000 грн на відшкодування моральної шкоди завданої їй незаконними діями посадових осіб МВС України в особі Головного Управління Національної поліції у Волинській області та офісу Генерального прокурора України в особі Волинської обласної прокуратури, тобто вказаним рішенням від 24 лютого 2021 року не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Волинської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Волинській області.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2017 року ОСОБА_1 подала на ім`я прокурора Волинської області Швидкого В.В. заяву про вчинення кримінального правопорушення - вимагання у неї коштів директором ЖКП № 7 ОСОБА_2 шляхом залучення колекторів.В порушення вимог статті 214 КПК України, відомості до ЄРДР на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про вчинене кримінальне правопорушення, внесені не були.

Ухвалою слідчого судді від 08 лютого 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано прокуратуру Волинської області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за скаргою ОСОБА_1 від 31 січня 2017 року про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування.

20 лютого 2017 року прокурором Яковлєвою О.В. на підставі ухвали слідчого судді від 08 лютого 2017 року було внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 189 КК України. 23 травня 2017 року слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранцем Р.Ю. було вручено ОСОБА_1 пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 0000015, внесеному до ЄРДР 20 лютого 2017 року.Постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранця Р.Ю. від 02 вересня 2017 року закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 20 лютого 2017 року за № 0000015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Ухвалою слідчого судді від 02 листопада 2017 року скаргу потерпілої ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранця Р.Ю. від 02 вересня 2017 року про закриття кримінального провадження задоволено. Постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранця Р.Ю. від 02 вересня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015 від 20 лютого 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України - скасовано. Ухвалою слідчого судді від 16 березня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 25.05.2017 року про відмову в задоволенні клопотання скасовано та зобов`язано слідчого вирішити клопотання скаржниці ОСОБА_1 від 23.05.2017 року.

Суд першої інстанції вважав, що ці обставини свідчать про очевидну надмірну тривалість досудового розслідування і у суду не викликає сумнівів, що позивачці завдано моральної шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Положеннями ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст. 1167 ЦК України.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (стаття 1176 ЦКУкраїни).

За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Позивачка в позовній заяві посилалась на цей Закон, проте його вимоги не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Позивач не подала до суду жодного доказу, який би підтверджував факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, чому в 100000 грн оцінює заподіяну шкоду та з чого при цьому виходить. Суд першої інстанції цього не встановив і не навів доказів, які б підтверджували порушення нормальних умов та звичок, життєвих зв`язків, страждань позивачки, а також не вказав у чому полягає вторинна віктимізація позивачки.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшли до висновку, що позивачем не надано доказів про наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на відповідачів відповідальності щодо відшкодування завданої їй шкоди не внесенням в ЄРДР відомостей, прийняттям слідчим відповідної постанови про закриття кримінального провадження, проведенням слідчих дій, тривалістю досудового розслідування.

Адже сам факт скасування прийнятого слідчим поліції в порядку КПК України процесуального документу про закриття кримінального провадження не є доказом заподіяння моральної шкоди позивачці.

Оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Таким чином, сам факт винесення зазначених вище ухвал слідчим суддею, згідно з якими за результатами розгляду скарг постанови слідчого скасовувались та останнього зобов`язано розглянути клопотання, свідчать про реалізацію передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає позивачка. Права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів.

Висновок суду першої інстанції про надмірну тривалість розслідування та неефективність ведення досудового розслідування кримінальної справи не обгрунтований. Судом не приймалось рішення про визнання дій чи бездіяльності Волинської обласної прокуратури та Головного Управління Національної поліції у Волинській області при проведенні досудового розслідування неправомірними . Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої чи їх бездіяльність і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Вищевказане надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що в позові про відшкодування моральної шкоди слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною сьомою статті 141 ЦПК України визначено, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в даній справі з позивача судовий збір не справлявся на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то з позивача не підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені відповідачами за подачу апеляційних скарг, понесені відповідачами витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідачів Волинської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції у Волинській області задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2021 року в цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування, -відмовити.

Компенсувати Волинській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня 20 копійок).

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції у Волинській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня 20 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді