Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 523/9175/14-ц

провадження № 61-18263св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Чиркою Ольгою Олегівною, на постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та повернення в натурі.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 грудня 2009 року він надав у борг ОСОБА_3 17 000,00 дол. США, що в еквіваленті 135 320,00 грн. У строк, передбачений договором позики, ОСОБА_3 борг йому не повернула, у звязку з чим він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року його позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 135 320,00 грн.

Під час розгляду справи про стягнення боргу ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 січня 2011 року на забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3

27 липня 2011 року Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-1269/11 про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 135 320,00 грн, який пред`явлено на виконання до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2012 року скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт з указаної квартири.

Цією обставиною скористалась ОСОБА_3 , яка 06 квітня 2012 року продала зазначену квартиру ОСОБА_2 , у зв`язку з чим державний виконавець не мав можливості звернути стягнення на майно ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Дізнавшись про наявність ухвали суду від 30 березня 2012 року, він подав апеляційну скаргу та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 серпня 2012 року скасовано ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2012 року про скасування забезпечення позову, справу направлено на новий розгляд.

Після нового розгляду справи ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2012 року заяву про скасування заходів забезпечення позову повернуто заявнику.

У зв`язку з тим, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року про стягнення боргу не виконано, він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу від 06 квітня 2012 року недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2013 року у задоволенні його позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року скасовано рішення Суворовського районного суду від 12 серпня 2013 року та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 06 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року задоволено його позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про зобов`язання повернути в натурі набуте за визнаним недійсним договором купівлі-продажу майно та зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повернути одна одній в натурі все що вони одержали при виконанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Однак, як йому стало відомо, ОСОБА_2 29 квітня 2014 року продала спірну квартиру ОСОБА_4 , хоча знала про те, що договір купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2012 року, за яким вона купила спірну квартиру, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року визнано недійсним

Зазначав, що на час укладення договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року ОСОБА_2 не була власником спірної квартири, що є підставою для визнання договору недійсним.

Також зазначав, що оспорюваним договором порушено його право на можливість виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року, яким стягнуто із ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 135 320,00 грн.

З урахуванням зазначеного та посилаючись на положення статей 203, 215, 228 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 29 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні вказаного договору.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 29 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , недійсним.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні вказаного договору купівлі-продажу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-1548св16).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 29 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О. І. у реєстрі за № 590.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 кошти у розмірі 396 300,00 грн, які були одержані згідно з вказаним договором купівлі-продажу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 на момент продажу квартири була позбавлена права власності та не мала права здійснювати відчуження квартири, оскільки рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 06 квітня 2012 року, на підставі якого ОСОБА_2 була власником спірної квартири.

При цьому суд зазначив, що єдиним ефективним способом захисту порушеного права позивача є пред`явлення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу із застосуванням реституції, оскільки позивач не був власником спірної квартири, а тому позбавлений можливості пред`являти віндикаційний позов.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права і його вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2020 року ОСОБА_1 в особі адвоката Чирки О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статей 203, 215, 230 ЦК України, чим порушив його право на належний та ефективний захист його прав.

Апеляційний суд не врахував, що договір, укладений 06 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судовому порядку визнано недійсним, а тому укладена у подальшому угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 29 квітня 2014 року також є недійсною, а запис у реєстрі прав власності про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру не має юридичної сили.

Оскільки на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 не була власником спірної квартири, вона не мала права її відчужувати.

Оспорюваний договір порушує його права як кредитора, оскільки направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_3 , якій належала тільки спірна квартира, а інше майно, на яке можливо звернути стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення боргу, у ОСОБА_3 відсутнє.

Отже, для відновлення його порушених прав щодо можливості звернути стягнення на майно боржника ОСОБА_3 та виконання рішення суду про стягнення боргу, необхідно відновити право ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц (провадження № 61-8888св18), від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц (провадження № 61-6130св18), та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 17 000,00 дол. США, що в еквіваленті становить 135 320,00 грн.

Договір позики від 01 грудня 2009 року не забезпечений іпотекою, заставою або будь-яким іншим майном, що належить ОСОБА_3 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики від 01 грудня 2009 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 січня 2011 року у справі № 2-1269/11 вжито заходи щодо забезпечення позову ОСОБА_1 , накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року у справі № 2-1269/11 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 135 320,00 грн.

27 липня 2011 року Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-1269/11 про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 135 320,00 грн, який пред`явлено на виконання до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Згідно з постановою Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ від 16 березня 2012 року ОСОБА_1 повернуто виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 суму у розмірі 135 320,00 грн.

У квітні 2012 року та у листопаді 2013 року ОСОБА_1 повторно пред`являв виконавчий лист до виконання щодо стягнення із ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 135 320,00 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2012 року у справі № 2-1269/11 заяву кредитної спілки «Кредит-Комфорт» задоволено, скасовані заходи забезпечення позову та знято арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 серпня 2012 року скасовано ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2012 року у справі № 2-1269/11, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2012 року у справі № 2-1269/11 заяву про скасування заходів забезпечення позову повернуто заявнику.

06 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 135 320,00 грн, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2013 року у справі № 523/5562/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2013 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 06 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

29 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року у справі № 523/3724/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про зобов`язання повернути в натурі набуте за визнаним недійсним договором купівлі-продажу майно та зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Постановою головного державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси від 23 червня 2016 року виконавчий документ повернуто ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у боржника ОСОБА_3 майна, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення боргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 203, 215, 228 ЦК України, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у силу його протиправності, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 на час укладення договору не була власником вказаної квартири. При цьому вказував на те, що він є заінтересованою особою і цим договором порушено його право на можливість виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року, яким стягнуто із ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 135 320,00 грн.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Такий висновок суду повністю узгоджується з постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

У справі, яка переглядається, установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала божнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка відчужила її на підставі договору купівлі-продажу від 06 квітня 2012 року ОСОБА_2 , який у подальшому був визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року у справі № 523/5562/13-ц. 29 квітня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного ним правочину - договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року та не має права власності чи речового права на предмет правочину і не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння, а сторони цього правочину - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , не є боржниками позивача.

За таких обставин ОСОБА_1 не є заінтересованою особою у розумінні статті 215 ЦК України.

Порушене право ОСОБА_1 може бути відновлено шляхом виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року у справі № 523/3724/14-ц, яким зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні вказаного договору.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Чиркою Ольгою Олегівною, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець