КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/152/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила: усунути перешкоди в користуванні нею та її малолітньою дочкою житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом їхнього вселення та зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передати їй ключі від вхідних дверей у дане приміщення; виселити ОСОБА_4 , який самоправно зайняв житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_1 , з вказаного житлового приміщення без надання іншого житла; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 ; стягнути солідарно з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року було ухвалено усунуто перешкоди в користуванні позивачем та її малолітньою дочкою ОСОБА_2 житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей в кімнату АДРЕСА_2 та ключі від вхідних дверей до блоку № НОМЕР_1 , в якому знаходиться кімната № НОМЕР_2 за вищевказаною адресою, та вселено ОСОБА_1 та її малолітню дочку у спірне житлове приміщення. Після фактичного виконання даного судового рішення, незважаючи на досягнуті домовленості, відповідач ОСОБА_3 , скориставшись тимчасовою відсутністю позивача з дитиною, вселив у спірне житлове приміщення свого сина - ОСОБА_4 , який мешкає там без реєстрації. Позивач вказувала, що відповідач ОСОБА_4 самоправно зайняв житлове приміщення без погодження з позивачем, змінив вхідний замок у дверях до кімнати та відмовляється добровільно виселитись з неї, тим самим створюючи позивачу та її малолітній дочці перешкоди у користуванні житловим приміщенням. При цьому сам ОСОБА_3 не проживає у спірному приміщенні як мінімум з жовтня 2017 року, має інше місце проживання, а оплату всіх комунальних послуг з моменту вселення здійснює лише вона.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази дійсного фактичного проживання у спірному житловому приміщенні позивача з дитиною із листопада 2016 року, наявності потреби у користуванні вказаним приміщенням та перешкоджання у такому користуванні відповідачами з моменту примусового вселення. Навпаки, матеріали справи свідчать про відсутність інтересу позивача саме у фактичному та дійсному користуванні кімнатою, а із серпня 2017 року її інтерес полягав лише у зверненнях до відповідного підприємства із заявами на предмет складення актів про не проживання відповідача ОСОБА_3 у вказаному житловому приміщенні. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення, невизнання або оспорювання відповідачами її суб`єктивного права, а саме права на користування спірним житловим приміщенням, тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції поклав в основу свого рішення докази, що були додані до зустрічної позовної заяви, яка ухвалою від 14 вересня 2020 року була залишена без розгляду. Тобто суд взяв до уваги докази, які не були предметом судового розгляду та є недопустимими в розумінні статті 78 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд неповно встановив обставини справи, не врахував положення статей 71, 72, 98, 109, 116 ЖК Української РСР та не захистив їхні з дитиною житлові права, помилково пославшись на втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення. Також фактично суд не розглянув позовну вимогу про виселення з цього приміщення ОСОБА_4 , обмежившись лише в оскаржуваному рішенні одним реченням про її необґрунтованість та недоведеність. Крім того, суд не врахував, що вона з дитиною вимушена проживати у батьків через намагання ОСОБА_3 позбавити їх права користування кімнатою у гуртожитку, що пояснює факт медичного обслуговування та навчання дочки не за місцем реєстрації.

Відзиви відповідачів на апеляційну скаргу до суду не надійшли, хоча копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги вони отримало завчасно, про свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та відповідна розписка.

Відповідач ОСОБА_3 особисто через відділ прийому громадян Київського апеляційного суду подав заяву, в якій просив відкласти розгляд справи 20 січня 2021 року на іншу дату у зв`язку із перебуванням на амбулаторному лікуванні через коронавірусну хворобу.

Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (Рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та з огляду на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання у справі, а до заяви не надав належним чином засвідчених копій документів (стаття 95 ЦПК України) на підтвердження перебування на лікуванні у зв`язку із захворюванням на гоструреспіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням того, що запровадження карантинних заходів та хвороба, про яку він вказав, не було для нього перешкодою прибути 19 січня 2021 року в суд для подання відповідної заяви, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що гуртожиток по АДРЕСА_3 відповідно до рішення Київської міської ради № 284/5096 від 2 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва та згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1112 від 10 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» належить до майна, що передано до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Згідно із розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 217 від 29 березня 2011 року «Про зміну та впорядкування нумерації жилих та нежилих приміщень з введенням номерів блоків у гуртожитку на АДРЕСА_3 наті № НОМЕР_3 за вищевказаною адресою присвоєно АДРЕСА_4 .

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в спірній кімнаті № НОМЕР_2 у блоці АДРЕСА_5 з 6 січня 2005 року, а її малолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,- з 13 квітня 2006 року.

12 грудня 2009 року у спірній житловій кімнаті був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у справі № 752/16449/14-ц було частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та виселення. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 та її малолітньою дочкою ОСОБА_2 житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей в кімнату АДРЕСА_2 та ключі від вхідних дверей до блоку № НОМЕР_1 , в якому знаходиться кімната № НОМЕР_2 за вищевказаною адресою, та вселено ОСОБА_1 та її малолітню дочку ОСОБА_2 у кімнату № НОМЕР_2 у блоці АДРЕСА_5 . У задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 із вказаного житлового приміщення без надання іншого житла відмовлено.

Постановою державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 6 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 752/16449/14-ц, виданого 30 серпня 2016 року про вселення ОСОБА_1 та її малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кімнату № НОМЕР_2 у блоці № НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_3 .

Згідно із актом державного виконавця від 15 листопада 2016 року, виходом за вищевказаною адресою було взламано вхідні двері, замінено замок та вселено позивача з дитиною в кімнату № НОМЕР_2 у блоці № НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_3 .

27 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також представника позивача - адвоката Заверухи Р.В., було складено і підписано акт, за змістом якого позивач передала, а відповідач прийняв ключ від вхідних дверей кімнати АДРЕСА_1 .

При цьому в акті сторони домовились та своїми підписами погодили, що передавати в користування дану кімнату третім особам можливо лише з письмової згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З наведеного вище слідує, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки, ОСОБА_1 зазначала, що після фактичного виконання рішення суду про вселення у листопаді 2016 року, незважаючи на досягнуті домовленості, відповідач ОСОБА_3 , скориставшись її тимчасовою відсутністю з дитиною, без погодження з нею вселив у спірне житлове приміщення свого сина - ОСОБА_4 , який самоправно мешкає в ньому без реєстрації, змінив вхідний замок у дверях до кімнати та відмовляється добровільно виселитись з неї, тим самим створюючи позивачу та її малолітній дочці перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Так, при вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК УРСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 127, статтями 128, 129 ЖК Української РСР передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа у гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток, на підставі якого громадянинові видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

За статтею 130 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Тобто, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.

Питання правових підстав вселення, користування та виселення з гуртожитків врегульовано статтею 132 ЖК Української РСР, а також положеннями спеціального Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином, зазначені вище норми матеріального права у своїй сукупності визначають право наймача та членів його сім`ї, які на законних підставах користуються житловим приміщенням у гуртожитку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який користувач вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цих норм права є наявність у позивача права користування житловим приміщенням та встановлення судом наявності перешкод у користуванні наданим для проживання приміщенням в гуртожитку. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та її малолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були вселені та зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1 як члени сім`ї колишнього користувача приміщення ОСОБА_7 , а відповідач ОСОБА_3 - як його двоюрідний брат.

Після фактичного виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у справі № 752/16449/14-ц сторони домовились, що передавати в користування дану кімнату третім особам можливо лише з письмової згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що 27 червня 2017 року підписали відповідний акт.

Починаючи з серпня 2017 року і до вересня 2018 року ОСОБА_1 зверталась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та структурного відділу підприємства - ЖЕД 107 із заявами, в яких просила скласти акти про не проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно із наданими відповідачем актами обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_6 , які складені спеціалістами Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 17 травня 2018 року, 10 липня 2018 року, 29 серпня 2018 року, 11 січня 2019 року, у спірному житловому приміщенні проживає і зареєстрований ОСОБА_3 , проживає але не зареєстрований ОСОБА_4 , проживає але не зареєстрована ОСОБА_8 , не проживає але зареєстрована ОСОБА_1 , не проживає але зареєстрована ОСОБА_2 .

В актах обстеження умов проживання від 17 травня 2018 року та 10 липня 2018 року зазначено, що зі слів мешканців кімнат № 9,10 у вказаній кімнаті № НОМЕР_2 постійно проживають лише три особи: ОСОБА_3 , його син ОСОБА_4 та невістка ОСОБА_8 .

У зустрічній позовній заяві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яка була залишена без розгляду ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року, ОСОБА_3 , окрім обґрунтування своїх зустрічних вимог, виклав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому вказував, що остання втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з вибуттям на інше постійне проживання до будинку АДРЕСА_7 , адже не стала проживати у спірній кімнаті після примусового вселення, тому періодичне проживання ОСОБА_4 у цій кімнаті гуртожитку ніяких незручностей позивачу та її дитині не створювало.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, належним чином не дослідив надані сторонами докази та не врахував, що відповідач ОСОБА_3 створює перешкоди позивачу та її малолітній дитині у вільному доступі до житлового приміщення, фактично заперечує їхнє право на нього та, незважаючи на досягнуті домовленості, без погодження з позивачем та її відома надав дозвіл на проживання у ньому ОСОБА_4 , а відтак права ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 , як законних користувачів цього приміщення, вважаються порушеними та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб, а саме шляхом усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно з вимогами статті 4 ЦПК України, статті 15 ЦК України судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване чи невизнане право, і саме позивачі таким правом володіють, оскільки ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_2 є користувачами спірного житлового приміщення, які вселенні в нього на законних підставах і які не надавали згоди ОСОБА_3 на вселення у нього ОСОБА_4 , що проживає у кімнаті гуртожитку без реєстрації, порушуючи законні права інших мешканців.

Посилання суду на відсутність інтересу позивача саме у фактичному та дійсному користуванні кімнатою, як на підставу відмови у задоволенні позову, є необгрунтованим, так як за вимогами статей 316, 317, 319 ЦК України на зміст права користування не впливають фактичне місце проживання особи, яка має право користуватися майном, та місцезнаходження майна, а також наявності у користувача іншого майна чи місця проживання. При цьому позивач та її дочка не визнавалися у встановленому законом порядку такими, що втратили право користування цим приміщенням, як такі особи, що не проживають в ньому, а також шляхом зняття їх з реєстрації у цьому приміщенні.

Про наявність інтересу позивача щодо кімнати АДРЕСА_1 та неможливість повноцінного користування нею через дії відповідачів свідчить і той факт, що вона після вселення до цього житла здійснювала оплату житлового-комунальних послуг відповідно до наданих суду квитанцій, зверталася до правоохоронних органів з приводу вселення відповідачем до кімнати у гуртожитку сторонніх осіб, відсутності змоги потрапити до кімнати через заміну замків на вхідних дверях та порушення права на житло.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення, невизнання або оспорювання відповідачами права на користування спірним житловим приміщенням не ґрунтується на матеріалах справи та нормах чинного законодавства.

У позовних вимогах ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні нею та її малолітньою дочкою спірним житловим приміщенням шляхом їхнього вселення та зобов`язання відповідачів передати їй ключі від вхідних дверей у дане приміщення. Проте, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, колегія суддів констатує його неефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є доведена належними доказами, наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із частинами першою, другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення суду позивач з дитиною була вселена до кімнати у гуртожитку, якою також має право користуватися відповідач ОСОБА_3 , однак бажаного результату це не принесло, між сторонами продовжили існувати спірні правовідносини щодо порядку користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд не позбавлений можливості у цій справі застосувати інший ефективний спосіб захисту в частині усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, оскільки це не потребує встановлення інших фактичних обставин справи, не порушує визначений законом баланс інтересів сторін щодо спірного приміщення та принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Враховуючи наведені вимоги закону та обставини справи, з метою ефективного поновлення порушених прав позивача та її малолітньої дитини, а також припинення виникнення подальших спірних ситуацій між сторонами, колегія суддів вважає за необхідне визначити такий спосіб захисту житлових прав останніх як усунення перешкод у здійсненні користування позивачем та її малолітньою дочкою житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачів надати їм постійній вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення.

Розглядаючи спір в частині позовних вимог про виселення ОСОБА_4 з вказаної кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції зазначив, що такі вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/454/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 виклав правовий висновок про те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів вважає, що встановлений порядок вселення ОСОБА_4 не був дотриманий, адже позивач, в тому числі від імені малолітньої дитини, письмової згоди на вселення тимчасових жильців до кімнати у гуртожитку не надавала; відповідач не зареєстрований в даному житловому приміщенні, відповідачі не вели спільне господарство; між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був обумовлений певний порядок користування житловим приміщенням, за умовами якого передавати в користування вказану кімнату третім особам можливо було лише з письмової згоди сторін.

При цьому слід звернути увагу на те, що ОСОБА_4 зайняв жилу площу в кімнаті АДРЕСА_1 без відповідного рішення про надання йому цього приміщення в користування, а відсутність згоди наймача про вселення іншим наймачем тимчасових жильців до спірної кімнати, не може вважатись безумовною підставою для визнання вселення відповідача правомірним, оскільки на таке вселення обов`язково необхідна взаємна згода первісного наймача.

Також, як свідчать матеріали справи та пояснення сторін, ОСОБА_4 проживав в спірній кімнаті гуртожитку не тривалий час, тому підстав для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а наступне її виселення з відповідного житла - невиправданим втручанням у приватну сферу особи та порушенням прав на повагу до житла, немає.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.

Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (частини перша, третя статті 98 ЖК УРСР).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення ОСОБА_4 з житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Що стосується відмови районного суду у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням через недоведеність наявності обставин, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

За правилами статті 61 ЖК Української РСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі статті 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Положення ЖК Української РСР не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому.

Встановлено, що ОСОБА_1 та її малолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідач ОСОБА_3 станом на час звернення до суду з цим позовом не були власниками кімнати АДРЕСА_1 , який є гуртожитком, що переданий до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, а були тільки кімнатонаймачами.

Відтак, слід дійти висновку, що у позивача не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання відповідача, який є іншим наймачем, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 рокуу справі № 524/7927/16-ц (провадження № 61-30751св18) та від 10 квітня 2019 року у справі № 459/1238/16-ц(провадження № 61-36894св18).

Посилання позивача на положення статті 405 ЦК України є безпідставними, оскільки, як зазначалося вище, спірна кімната у гуртожитку не знаходиться у власності сторін, а сторони не перебувають між собою у родинних відносинах.

За вказаних обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивач не наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку, виходячи з порушення її житлових прав та з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України.

У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції у зазначеній частині відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України та ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Втім, розглядаючи позов ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 в частині заявлених вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню в означеній частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Оскільки відповідач ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю II групи, то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 у межах даної справи, а саме 1 762,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги необхідно компенсувати останній за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Іншу суму документально підтверджених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 762,00 грн слід стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року в частині залишення без задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні користування ОСОБА_1 та її малолітньою дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_2 у блоці № НОМЕР_1 будинку (гуртожитку) АДРЕСА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надати їм постійній вільний доступ та передати ключі від вхідних дверей у вказане приміщення.

Виселити ОСОБА_4 з житлового приміщення - кімнати № НОМЕР_2 у блоці № НОМЕР_1 будинку (гуртожитку) АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 762,00 грн (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні) сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 762,00 грн (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні) сплаченого судового збору.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній