І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Бєловол О.О.,
Справа № 629/729/21
Номер провадження 2/629/545/21
відповідач - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу про захист честі, гідності та ділової репутації
У наданому відзиві на позовну заяву відповідач заперечувала проти позовних вимог позивача, вважала їх безпідставними і необґрунтованими, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 вона взагалі не розміщувала ніякої інформації в соціальній мережі «Facebook» на сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_5», в тому числі і інформації, яка б стосувалася діяльності сімейного лікаря ОСОБА_1 , про що свідчить сканкопія публікації в соціальній мережі «Facebook», на якій зазначена дата ІНФОРМАЦІЯ_4, що додана позивачем до позовної заяви як додаток, але позивач в своїх позовних вимогах не заявляє про її спростування. Інформація у зверненні відповідачки до Лозівського міського голови та інформація ІНФОРМАЦІЯ_4 в соціальній мережі «Facebook» на сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_5» є достовірною і визначає недоліки в діяльності лікарів закладу охорони здоров`я, в тому числі і сімейного лікаря, при виконанні своїх професійних обов`язків і ці недоліки необхідно було усунути для вирішення питання щодо проведення медичного огляду хворого і підготовку документів з відповідними висновками для оформлення інвалідності батьку ОСОБА_3 , якому 64 роки та який 21.01.2021 був виписаний з хірургічного відділення КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання», у якому він перебував на стаціонарному лікуванні після ампутації нижньої кінцівки (правої ноги). Вказує, що зазначена інформація не містить прізвищ та імен лікарів. Розгляд заяви до Лозівського міського голови було доручено КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання». 09.02.2021 документи для оформлення групи інвалідності було направлено на МСЕК і 11.02.2021 батькові була встановлена група інвалідності. Вважає, що позивач виконала обов`язки після роз`яснень керівництвом закладу охорони здоров`я та вжиття відповідних засобів щодо належного виконання нею професійних обов`язків. Положення про охорону здоров`я визначають, що лікар повинен робити висновки щодо стану здоров`я хворого після особистого огляду хворого, а не шляхом спілкування через родичів хворого. За станом здоров`я батько потребував стороннього нагляду і допомоги після оперативного втручання, і повинен був бути оглянутий лікарями вдома, а організацію цих заходів повинен був здійснити сімейний лікар. Однак ці заходи в повному обсязі були виконані лише після вжиття відповідних заходів адміністрацією КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання». Вважає, що недоречним є посилання позивача на обмеження відвідування лікарями пацієнтів вдома у зв`язку з запровадженням на території України локдауну з 08.01.2021 р. по 25.01.2021 р., з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби. Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби, постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений коронавірусом SARS-CoV-2» і чинне законодавство не містять будь-яких обмежень для медичних працівників при виконанні ними професійного обов`язку щодо надання медичної допомоги усім хворим і не передбачають права на штучне усунення від виконання лікарями свого професійного обов`язку надання медичної допомоги хворим. Також позивач безпідставно вважає і визначає отримання батьком в стислі терміни статусу інвалідності, як дискримінацію інших пацієнтів. Вважає, що нею не поширювалася негативна недостовірна інформація стосовно позивача.
У відповіді на відзив представника позивача висловив незгоду з ним, посилаючись на те, що відповідач, а саме ОСОБА_2 , зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_7 взагалі не розміщувала ніякої інформації в соціальній мережі «Facebook» на сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_5», в тому числі і інформації, яка б стосувалася діяльності сімейного лікаря ОСОБА_1 . Як вона вказує, це засвідчує і сканкопія публікації в соціальній мережі «Facebook», на якій зазначена дата ІНФОРМАЦІЯ_4, але позивач в своїх позовних вимогах не заявляє про її спростування. Вважає, що відповідач фактично визнає факт розміщення в соціальній мережі «Facebook» ІНФОРМАЦІЯ_4 на сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_5» недостовірної інформації, яка стосувалася діяльності сімейного лікаря ОСОБА_1 . Позивач не відмовляла відповідачу в наданні медичної допомоги її батькові, а також в організації огляду вузькими спеціалістами. Крім того, сама разом з нею ходила до лікарів для отримання необхідних документів та рекомендацій. Також, з огляду на професійні обов`язки, які покладені на позивача, зазначила, що відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002 №117 «Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78. Охорона здоров`я» позивач зобов`язана, наряду з іншими обов`язками, в тому числі, визначати тимчасову непрацездатність та забезпечувати своєчасне направлення пацієнта на експертизу тимчасової та стійкої непрацездатності, а також: оформлення інвалідності. Таким чином, позивачем були надані електронні направлення до ендокринолога, хірурга, онколога, уролога, що підтверджує виконання нею своїх професійних обов`язків. Відповідач посилається на відповідь, яка їй була надана в.о. директора КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання» Сухомлином О.Г. Однак у відповіді на відзив відповідач не вказує, що вказана відповідь нею отримана лише 16.02.2021, тобто після того, коли її батькові 11.02.2021 вже була оформлена група інвалідності, і вказана відповідь не містить даних про неналежне виконання своїх обов`язків сімейним лікарем ОСОБА_1 . Тобто, станом на ІНФОРМАЦІЯ_4, при публікації в соціальній мережі «Facebook», відповідачем умисно була розміщена недостовірна інформація щодо роботи сімейного лікаря. Вказав, що поширювана відповідачем інформація має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог, професійних обов`язків та принципів етики і моралі, та такою, що порушує немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, колег та керівництва, порушивши її честь, оскільки професія лікаря є соціально важливою, передбачає безперервний процес надання медичної допомоги.
Щодо зазначеного у відповіді на відзив клопотання з викладенням позовних вимог в іншій редакції, а саме, з іншими датами розповсюдження інформації, ніж зазначені у позові, то суд звертає увагу позивача та її представника на положення ст. 182 ЦПК України, за якими заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Стаття 49 ЦПК України містить процесуальні права та обов`язки сторін, за якими сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадій судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Зазначених вимог позивачем не дотримано, у зв`язку з чим, суд повертає позивачу без розгляду клопотання, викладені в пунктах 3-5 відповіді на відзив від 27.03.2021, який надійшов до суду 30.03.2021, про що зазначає у рішенні суду.
Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Позивач посилалася на те, що 21.01.2021 хворий ОСОБА_3 , який є батьком відповідача, був виписаний із хірургічного відділення, і донька-відповідачка у справі прийшла до неї на прийом з випискою її батька та категоричним проханням негайного оформлення групи її батькові, вона пояснила, що групу не можливо оформити за один день, для цього необхідні консультація хірурга, онколога та ендокринолога, виписала їй електронні направлення. Разом з відповідачем вона сходила до хірурга, онколога на консультації. На прийом до ендокринолога відповідач пішла сама. В неї розпочався прийом пацієнтів і вона вже не мала змоги супроводжувати відповідача. У суботу, у фейсбуці, вона побачила статтю-скаргу відповідача про те, що вона не виконує свої функціональні обов`язки, що вона відмовила відповідачу в оформленні групи інвалідності її батька. Також відповідачем була направлена скарга Лозівському міському голові, вона писала пояснення. Вона вважає, що вся Лозівська медична спільнота читала скарги відповідача. Вона не провела огляд хворого 21.01.2021 на дому, оскільки в цей день його було виписано зі стаціонарного відділення, 22.01.2021 року у неї було декілька віддалених викликів, потім були два вихідних. В понеділок, 25.01.2021 о 08 год. 00 хв. вона відвідала хворого.
Відповідач у судовому засіданні в повному обсязі заперечила проти позовних вимог позивача та вважала їх безпідставними, оскільки стаття 40 Конституції України, надає всім громадянам право направляти індивідуальні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади та органів місцевого самоврядування і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і надати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Вона звернулася із заявою до Лозівського міського голови згідно цієї норми законодавства. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що у випадку, коли особа звертається до суду з заявою, в якій міститься інформація згідно звернення громадян до органів державної влади та органів місцевого самоврядування і службових осіб цих органів і в разі, коли компетентний орган державної влади та органів місцевого самоврядування перевірив таку інформацію та надав відповідь, то вказана обставина не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Зазначила, що позовні вимоги позивача передбачають скасування інформації, яка була відповідачем розміщена ІНФОРМАЦІЯ_8 року, однак, такої інформації в соціальній мережі «Facebook» на сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_5» не існує, тобто визначається не тільки той факт не розміщення інформації, а також дата розміщення інформації. Інформація в публікації в соціальній мережі «Facebook» була розміщена без прізвищ лікарів та вона не вказувала ніяких претензій до сімейного лікаря, у своїй публікації вона не зазначала, що має претензії саме до свого сімейного лікаря ОСОБА_1 . В публікації вона хотіла висвітлити свої переживання та отримати підтримку від громадськості.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить до такого.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.
Стаття 68 Конституції України проголошує, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
В обґрунтування позову позивач подав документи: копію паспорта громадянина України та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 , сканкопію публікації в соціальній мережі «Facebook», сканкопії переписки в мобільному додатку «Viber», копію звернення до міського голови, копію пояснення на звернення.
Інших належних та допустимих доказів, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача і мають значення для справи, в справі немає.
Окрім вищевказаних положень закону суд також бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 742/1159/18, який зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Так, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Наведені позивачем висловлювання не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного статтею 277 ЦК України порядку, так як не містять фактичних даних та конкретних життєвих обставин чи фактичних тверджень. Вислів, наведений позивачем, побудований за допомогою мовно-стилістичного засобу, що фактичними даними не підтверджується і є характерним для висловлення оціночних суджень. Надані висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані та не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Унаслідок чого не можуть бути предметом судового захисту, не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.
Позивач відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» вправі скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Щодо посилань позивачем на ч. 3 ст. 277 ЦК України в обґрунтування своїх вимог, то суд звертає увагу позивача на те, що положення ч. 3 ст. 277 ЦК України були виключені з цієї статті на підставі Закону України №1170-VII від 27.03.2014 і зазначена позивачем редакція ч. 3 ст. 277 ЦК України на час правовідносин, які розглядаються, застосуванню не підлягає.
Щодо посилань позивача на письмові звернення відповідача до Лозівського міського голови, то стаття 40 Конституції України, надає всім громадянам право направляти індивідуальні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади та органів місцевого самоврядування і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і надати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідач звернулася із заявою до Лозівського міського голови згідно цієї норми законодавства. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що у випадку, коли особа звертається до суду з заявою, в якій міститься інформація згідно звернення громадян до органів державної влади та органів місцевого самоврядування і службових осіб цих органів і в разі, коли компетентний орган державної влади та органів місцевого самоврядування перевірив таку інформацію та надав відповідь, то вказана обставина не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.
Відповідальність за висловлювання оціночних суджень, як і за думки, переконання, судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків не передбачена, а вираження суб`єктивної думки і поглядів не може бути перевірено на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки фактів.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.
У постанові № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
Так, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, які не знайшли підтвердження при розгляді справи. Суд звертає увагу на те, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення усіх заявлених позовних вимог.
Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265,268 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається через Лозівський міськрайонний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1
відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2
Повний текст рішення виготовлено 25.05.2021.
Суддя: К.Ш. Харабадзе