Провадження № 2/263/908/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

27 травня 2021 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Федоренко Т.І., за участю секретаря Тимошенко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Маріуполя у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Калініченка Артема Володимировича , який діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області перебуває вказана позовна заява, в якій позивач просить суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог позивачі посилаються на те, що їм на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , який з грудня 2014 року у квартирі не проживає, його особисті речі у квартирі відсутні, участі у сплаті комунальних послуг відповідач не приймає, тому позивачі просять задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 14 січня 2021 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 15 березня 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду , також залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 . Ухвалою суду від 27.05.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи.

Від позивачів надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Позовну заяву просили задовольнити.

Представник позивачів адвокат Калініченко А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Треття особа ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідач вже тривалий час з 2014 року не проживає в квартирі, проживає десь у Київі, точна адреса невідома. В подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Відповідач до судового засідання не з`явився з невідомих суду причин. Повідомлявся у встановленому законом порядку, у тому числі через оголошення на Веб-сайті Судової влади України. Відзив на позов на адресу суду не направив.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факт не проживання відповідача ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 більше одного року.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачам на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.08.2007 року, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради та договору дарування частки квартири від 22.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусам Стадник О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1078.

Згідно інформаційної довідки управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № від 16.12.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що квартира є власністю позивачів, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачам належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власниками та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останнього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 385, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 5. 12, 13, 141, 206, 263-265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Калініченка Артема Володимировича , який діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням -задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Т.І.Федоренко