Справа № 211/2449/20
Провадження № 2/211/260/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
11 січня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Зайцевої А.М.,
позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,
у відсутність відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про вселення, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та просить суд вселити її в трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на перешкоди відповідачів у її вселенні. В обґрунтування вимог зазначила, що перебувала з відповідачем ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали (сплатити вартістю паю) трьохкімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 . 16.12.2005 шлюб між ними було розірвано та вона залишилась проживати в спірній квартирі. 06.02.2007 на підставі рішення виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 20.12.2006, ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру, однак її до відома про отримання вказаного свідоцтва ОСОБА_3 не довів. Рішенням суду від 16.08.2019 її було визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , однак оскільки справа була розглянута у її відсутність, вона не знала ні про наявність позову, ні про наявність рішення. 27.11.2019 відповідачі, скориставшись тим, що номінальним власником спірної квартири у правовстановлюючих документах є ОСОБА_3 , уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до якої відповідач ОСОБА_5 придбала вказану квартиру. При цьому нею, позивачем, подано також позовну заяву про визнання вказаного договору купівлі-продажу квартири недійсним. У листопаді 2019 року вона повернувшись додому ввечері, не змогла потрапити до помешкання, оскільки були змінені замки на вхідних дверях, таким чином дізнавшись про наявність судового рішення від 16.08.2019 та договору купівлі-продажу квартири. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2020 рішення суду від 16.08.2019 скасоване та ухвалено нове рішення, яким вимоги ОСОБА_3 до неї про визнання її втратившою право користування спірною квартирою, залишено без задоволення. Однак незважаючи на це, відповідачі продовжують чинити їй перешкоди у вселенні . Тому з метою захисту порушених прав просить задовольнити вимоги.
Ухвалою суду від 06 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 22 червня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про зупинення провадження по справі.
Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання житлово-будівельного кооперативу «Рассвет-46» про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє вимог на предмет спору.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 на задоволенні вимог наполягали з підстав, викладених в тексті позову.
Позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що зараз проживає у підїзді, житла в неї не має. Вказану квартиру отримував батько, вона бажає в неї вселитись. Її незаконно виписали, позбавивши можливості проживати у квартирі. В квартирі залишались всі її речі, які новий власник вивіз.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися.
Представники відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вимоги позову не визнали.
Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Сілкіна М.В. суду пояснила, що позивач є колишньою дружиною ОСОБА_3 . Спірна квартира набута ним після розірвання шлюбу, він є одноособовим власником житла. Він деякий час проживав в іншому місці, вона, як колишній член сім`ї власника майна, залишилась проживати у спірній квартирі, однак добровільно залишила її, тому він подав позов про визннаня її такою, що втратила право користування та його позов було задоволено. ОСОБА_1 не ставила питання про розподіл квартири.
Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Страх В.О. суду пояснив, що відповідач ОСОБА_5 є новим власником спірної квартири, яку придбала у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу та проживає у вказаному житловому приміщенні. Квартира при її придбанні відповідачкою знаходилася в нежитловому стані, була повністю завале сміттям, ОСОБА_3 по документам був єдиним власником житла, тому вона його і придбала. Позивач є сторонньою особою для ОСОБА_5 , тому представник вважав, що вселення ОСОБА_1 до квартири не можливе.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що ОСОБА_1 її сусідка, проживає у сусідньому від неї підїзді будинку з моменту введення його в експлуатацію. Восени 2019 року вона повертаючись додому бачила, як з балкону квартири, де проживала ОСОБА_1 викидували речі.
Свідок ОСОБА_8 суду пояснилв, що була головою кооперативу, знає ОСОБА_1 з 90-х років, кола та заселилась у квартири з сімєю: чоловіком та дитиною. Знає, що в подальшому з чоловіком у ОСОБА_1 стали виникати конфлікти, вони розподілили особові рахунки. у жовтні 2019 року їй зателефонували сусіди, що у квартирі ОСОБА_1 спиляли двері. Вона зателефонувала ОСОБА_1 , та приїхала, а чоловік їй вручив рішення суду, що вона виписана. Вона виклилала поліцію. Через декілька днів вона бачила, як невідомі особи виносили речі з квартири ОСОБА_1 , Коли вона спитала, хто вони, і чому речі вевозять, їй незнайомий чоловік пояснив, що вони нові власники , приїхала матір цього чоловіка та показала документи, Де зараз живе ОСОБА_1 вона не знає, до згаданих подій вона проживала у квартирі.
Вислухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як встановлено судом, за відомостями Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 13.11.2020, позивач ОСОБА_1 з 22.03.1990 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 68 копія довідки).
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року, за позовом ОСОБА_3 визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом Русавською Т.В., відповідач ОСОБА_5 стала власником спірної квартири, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ..Також ОСОБА_5 має у власності інше житло ( інформаційні довідки з Державного реєстру речових правна нерухоме майцно)

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року, рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

У зазначеній постанові від 31.03.2020 судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах недієздатного сина ОСОБА_9 , про визначення порядку користування житловим приміщенням та розподіл боргових зобов`язань встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , придбана подружжям ОСОБА_10 за час перебування у шлюбі, тому відповідно до положень ст. 60 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності.

При цьому суд також враховує наявне в матеріалах справи рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2009 року, в якому судом також встановлено, що спірна кооперативна придбана подружжям ОСОБА_10 за час шлюбу, тому відповідно до положень ст. 60 Сімейного Кодексу України, належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (а.с. 55-56 копія рішення).

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном, іншого житла не має.

Відчуження спірної квартири попереднім власником ОСОБА_3 , колишнім членом сім`ї якого є позивач ОСОБА_1 , поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка стала безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 1990 року.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, позивач іншого житла не має та набула охоронюване законом право користування майном у законний спосіб, не відмовляється від свого права користування жилим приміщенням, ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 317,319,391,406 ЦК України, ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284, 288 ЦПК України,суд ,-

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ) до квартири загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 січня 2021 р.

Суддя Н.Г.Середня