№ 201/3011/21
провадження 2/201/1943/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва і архітектури, третя особа Дніпропетровська обласна організація профспілки працівників освіти і науки України про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 березня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва і архітектури про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що з 1974 року працювали спочатку старшим, а потім головним бухгалтером профспілкової організації ПДАБіА і претензій до роботи її та бухгалтерії профспілки не було; але потім в грудні 2020 року відповідач повідомив її усно про ліквідацію посади і, не запропонувавши іншої, попередив про звільнення, а 01 березня 2021 року її було звільнено з посади розпорядженням від 26 лютого 2021 року через відмову від роботи в нових умовах праці; але попередження про зміну умов праці письмове їй не вручалось, інша посада не пропонувалася, були не зміни умов праці, а ліквідація посади і інш. Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, її було звільнено і правильна процедура звільнення, передбачена чинним законодавством, не проводиться і по сьогоднішній день. Звільнення позивача з роботи, на її думку, підлягає визнанню судом незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з дотриманням норм Кодексу законів про працю України. Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернулася до відповідача і просила відповісти, чому її так звільнено, не роз`яснено порядок звільнення, не вручено наказ про це звільнення, не проведено розрахунок при звільненні, відповіді не було, що також не законно. Їй завдана моральна шкода. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просила визнати незаконним дії відповідача по такому звільненню, скасувати розпорядження про звільнення і поновити її на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва і архітектури позовні вимоги не визнав, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, трудову книжку вручили, розрахунок провели, оспорювані розпорядження правомірні, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Дніпропетровської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України позовні вимоги не визнав, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, не заперечували проти розгляду справи без їх участі.

З`ясувавши думку сторін і третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 19 серпня 1974 року відповідно до протоколу № 12 від 22 липня 1974 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до «Профкома Днепропетровского инженерно-строительного института на должность старшого бухгалтера» (у трудовій книжці запис № 8 зроблено російською мовою). 01 січня 1983 року відповідно до протоколу № 23 від 29 грудня 1982 року «должность старшего бухгалтера переименована в должность главного бухгалтера профкома ДИСИ» (у трудовій книжці запис № 9 зроблено російською мовою). 18 травня 1994 року відповідно до розпорядження № 32 від 20 травня 1994 року «профком ДИСИ переименован в профком ПГАСА» (у трудовій книжці запис № 10 зроблено російською мовою). 23 березня 2000 року відповідно до Розпорядження № 18 від 23 березня 2000 року «профсоюзный комитет ОСОБА_2 переименован в первичную организацию профсоюза работников образования и науки ПГАСА» (у трудовій книжці запис №11 зроблено російською мовою).

Згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань «Первинна профспілкова організація Придніпровської державної академії будівництва та архітектури» зареєстрована 15 березня 2000 року, дата запису: 05.03.2007 року, номер запису: 0035032.

ЗО грудня 2020 року Первинною профспілковою організацією Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» було складено Повідомлення за №8 з наступним змістом. «На підставі рішення профкому від 29 грудня 2020 року, протокол № 8 з 01 січня 2021 року затверджено новий штатний розклад співробітників профкому. Відповідно штатного розкладу ліквідовано посаду головного бухгалтера і Вам буде зменшено навантаження до 0.5 ставки бухгалтера. Керуючись вимогами ст. 32 КЗпП України, профком попереджає Вас про те, що якщо до 01 січня 2021 року Ви не даєте письмової згоди переходу на 0.5 ставки бухгалтера, то будете звільнені 01 березня 2021 року за п. 6 ст. З6 КЗпП України як така що відмовилася від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці.».

26 лютого 2021 року Первинною профспілковою організацією Придніпровської державної академії будівництва та архітектури було складено Розпорядження за № 13 з наступним змістом. «1. Згідно з рішенням профкому п.1 протоколу № 8 від 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 , головного бухгалтера профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на 1.0 ставки, звільнити 01 березня 2021 року через відмову працівника від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України. Виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки.».

26 лютого 2021 року відповідно до Розпорядження № 13 від 26 лютого 2021 року позивачка звільнена через відмову працівника від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці по п. 6 ст. 36 КЗпП України. 01 березня 2021 року у трудовій книжці Головою профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури зроблено наступний запис у трудовій книжці за № 13. Запис за номером 12 вважати недійсним.

Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, її було звільнено і правильна процедура звільнення, передбачена чинним законодавством, не проводиться і по сьогоднішній день. Звільнення позивача з роботи, на її думку, підлягає визнанню судом незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з дотриманням норм Кодексу законів про працю України. Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернулася до відповідача і просила відповісти, чому її так звільнено, не роз`яснено порядок звільнення, не вручено наказ про це звільнення, не проведено розрахунок при звільненні, відповіді не було, що також не законно. Їй завдана моральна шкода. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просила визнати незаконним дії відповідача по такому звільненню, скасувати розпорядження про звільнення і поновити її на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.

Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ, розпорядження про звільнення з роботи повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності.

19 серпня 1974 року відповідно до протоколу № 12 від 22 липня 1974 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до «Профкома Днепропетровского инженерно-строительного института на должность старшого бухгалтера». 01 січня 1983 року відповідно до протоколу № 23 від 29 грудня 1982 року «должность старшего бухгалтера переименована в должность главного бухгалтера профкома ДИСИ». 18 травня 1994 року відповідно до розпорядження № 32 від 20 травня 1994 року «профком ДИСИ переименован в профком ПГАСА». 23 березня 2000 року відповідно до Розпорядження № 18 від 23 березня 2000 року «профсоюзный комитет ОСОБА_2 переименован в первичную организацию профсоюза работников образования и науки ПГАСА».

Згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань «Первинна профспілкова організація Придніпровської державної академії будівництва та архітектури» зареєстрована 15 березня 2000 року, дата запису: 05.03.2007 року, номер запису: 0035032.

Отже з останнім записом у трудовій книжці запис № 18 не збігається назва, адже 15 березня 2000 року вже була зареєстрована Первинна профспілкова організація Придніпровської державної академії будівництва та архітектури, а у трудовій книжці 23 березня 2020 року зроблено запис з перейменуванням в «первичную организацию профсоюза работников образования и науки ПГАСА» (українською мовою - первинну організацію профспілки працівників освіти і науки Придніпровської державної академії будівництва та архітектури).

ЗО грудня 2020 року Первинною профспілковою організацією Державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» було складено Повідомлення за №8 з наступним змістом. «На підставі рішення профкому від 29 грудня 2020 року, протокол № 8 з 01 січня 2021 року затверджено новий штатний розклад співробітників профкому. Відповідно штатного розкладу ліквідовано посаду головного бухгалтера і Вам буде зменшено навантаження до 0.5 ставки бухгалтера. Керуючись вимогами ст. 32 КЗпП України, профком попереджає Вас про те, що якщо до 01 січня 2021 року Ви не даєте письмової згоди переходу на 0.5 ставки бухгалтера, то будете звільнені 01 березня 2021 року за п. 6 ст. З6 КЗпП України як така що відмовилася від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці.».

26 лютого 2021 року Первинною профспілковою організацією Придніпровської державної академії будівництва та архітектури було складено Розпорядження за № 13 з наступним змістом. «1. Згідно з рішенням профкому п.1 протоколу № 8 від 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 , головного бухгалтера профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на 1.0 ставки, звільнити 01 березня 2021 року через відмову працівника від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України. Виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки.».

26 лютого 2021 року відповідно до Розпорядження № 13 від 26 лютого 2021 року позивачка звільнена через відмову працівника від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці по п. 6 ст. 36 КЗпП України. 01 березня 2021 року у трудовій книжці Головою профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури зроблено наступний запис у трудовій книжці за № 13.

Відповідно до ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Державний заклад «Придніпровська державна академія будівництва і архітектури» входить до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Згідно ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. За приписами ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів.

Статутом Придніпровської державної академії будівництва і архітектури передбачено діяльність первинної профспілкової організації, що підпорядковується і Дніпропетровській обласній організації профспілки працівників освіти і науки України.

Цивільне та трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільність реорганізації структурних підрозділів чи скорочення штату, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників. Крім того, реорганізація кафедри свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури Академії. Ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу: - згідно з пунктом б статті 36 Кодексу законів про працю України - у разі змін істотних умов праці (до цих змін відносять зміни систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших); - або відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП - у разі змін в організації виробництва і праці (в тому числі реорганізація структурного підрозділу, скорочення чисельності або штату працівників).

ОСОБА_1 працює у Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на посаді головного бухгалтера, повідомлення про ліквідацію посади головного бухгалтера від 30 грудня 2020 року за № 8 було складено Первинною профспілковою організацією Державного вищого навчального закладу «Придніпровської державної академії будівництва та архітектури». Тобто, повідомлення складено іншою первинною профспілковою організацією, до якої вона не має жодного відношення.

Так як повідомлення складено організацією, якої «не існує» (про що повідомив у своїй відповіді ОСОБА_3 ), є законні підстави вважати, що Голова профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури не повідомив позивачу про ліквідацію посади за 2 місяці та не запропонував іншу роботу на тій самій організації, тому звільнення було безпідставне, порушуючи норми ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, повідомлення про ліквідацію посади головного бухгалтера у Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури позивачу взагалі вручено не було. Письмової відмови від посади бухгалтера у Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури вона не надавала, так як від організації такої пропозиції не надходило.

Розпорядження від 26 лютого 2021 року за № 13 про звільнення позивача складено Первинною профспілковою організацією Придніпровської державної академії будівництва та архітектури. Згідно ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Первинною профспілковою організацією Придніпровської державної академії будівництва та архітектури у відповідь на адвокатський запит було надано копію завірену належним чином Витягу з протоколу № 8 засідання профкому від 29 грудня 2020 року, в якому не зазначено, на підставі якого розпорядження чи постанови Дніпропетровської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України було призначено ліквідувати у Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури посаду головного бухгалтера. Тобто, вказаний витяг з протоколу № 8 засідання профкому від 29 грудня 2020 року не є таким, що відповідає дійсності.

У Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури не було підстав для звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки фактично відбулось скорочення посади, яку вона займала, що не вважається зміною істотних умов праці.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Отже, зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Іншими словами, ліквідування посади головного бухгалтера (згідно штатного розкладу співробітників профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на 2021 рік) є скороченням штату співробітників, тож скорочення відбуватиметься за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачене розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП (322-08 ), суди зобов`язані з`ясувати, чи додержана власником або уповноваженим ним органом норма законодавства, що регулює вивільнення працівника, які є докази щодо змін організації виробництва і праці, і про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не має можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, при звільненні працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП має бути дотриманий певний порядок вивільнення, який відповідач не виконав.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тому порушене право ОСОБА_1 повинно бути відновлене шляхом визнання незаконним, а саме: скасувати Розпорядження за № 13 від 26 лютого 2021 року та поновити останню з 02 березня 2021 року на посаді головного бухгалтера, з якої її було незаконно звільнено. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення позивача відбулося 01 березня 2021 року, середня заробітна плата повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за січень 2021 року та лютий 2021 року.

Так, абзацом третім пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої Заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 гнити 2018 року у справі №365/470/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Кількість днів вимушеного прогулу рахується з наступного дня за днем звільнення, тобто з 02 березня 2021 року.

У правовій позиції Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року за № 359/10023/16-ц дійшов наступного висновку: крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що суму, яку суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Стосовно моральної шкоди: порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами і доповненнями, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належиш йому грошової сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральної страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У п.п. З, 9 цієї ж постанови роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода заподіяна ОСОБА_1 складається з протиправних дій працедавця, які почались з 26 лютого 2021 року по дату звільнення 01 березня 2021 року. Вона переживає стрес, який надалі впливає на стан здоров`я, накладає певний відбиток, який не може залишатись непоміченим. Через незаконне звільнення ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, яка виражається у моральних стражданнях, постійного стресу, тривожності, порушення звичайного порядку життя, втрата звичних життєвих зв`язків. Причинний зв`язок між шкодою, яку завдано організацією та протизаконними діями є саме протиправні дії працедавця.

На фоні постійного перебування в стресі 09 березня 2021 року вона потрапила до лікарні, а саме до Комунального некомерційного підприємства «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» Дніпропетровської міської ради з діагнозом гіпертонічна хвороба 2 стадії. Це значить, що у позивача постійно підвищується тиск, є гіпертрофія лівого шлуночку. Вказане вище підтверджується листками непрацездатності ОСОБА_4 № 860313 з 09 березня 2021 року по 12 березня 2021 року та АЛА № 860348 з 15 березня 2021 року та 19 березня 2021 року. Їй довелося дійсно пережити у великому обсязі душевні страждання й переживання, постійний неспокій призводить до великого та тяжкого внутрішнього перевантаження і у додаток, занепокоєння щодо стану здоров`я у подальшому. Усе це вилилось у негативні наслідки, що виражаються в погіршенні можливості реалізації майбутніх особистих планів та планів щодо роботи. Внаслідок пошкодження здоров`я було порушено звичайний життєвий уклад. Саме зазначені умови можна розцінювати як завдану їй моральну шкоду.

Слід зазначити, що всі негативні моральні, психічні переживання, а також негативні емоції негативно впливають на стан здоров`я будь-якої людини. Відповідно до Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року: «Здоров`я - це стан повного фізичного, психологічного й соціального благополуччя, а не тільки відсутність хвороб і фізичних вад.»

Не вимагає доказів той факт, що вищевказані неправомірні дії відповідача погіршили щиросердечні й соціальні благополуччя, порушили нормальні життєві зв`язки та фактично заплямували її честь, гідність, ділову репутацію головного бухгалтера Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури з відзнаками ЦК Профспілки «Заслужений працівник Профспілки працівників освіти і науки України», дипломами «Кращий бухгалтер України», «Місіс бухгалтер».

Крім того, керуючись ст. 43 КЗпП України звільнення працівників на підприємстві потрібно погодити з профспілковою організацією, членом якої є працівник. Перед плановим вивільненням працівників роботодавець видає наказ (з основної діяльності) про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства. У наказі вказується перелік посад, роботи на яких з певних причин не проводитимуться, кількість і категорії працівників, які будуть виключені зі штатного розпису підприємства. При цьому прізвища вивільнюваних працівників не зазначаються. Вказане не було зроблено відповідачем по справі.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона відповідача заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд вважає не правомірними дії відповідача стосовно звільнення позивача про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаних спірних розпоряджень, наказів та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом встановлено.

Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і визнати незаконним та скасувати розпорядження Голови профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури Дзюбана О.В. № 13 від 26 лютого 2021 року «Про звільнення працівника ОСОБА_1 за п. 6 ст. 36 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера в Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури з 02 березня 2021 року; стягнути з Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто за період з 02 березня 2021 року по день поновлення на роботі 46 095 грн. (з розрахунку середньої зарплати в місяць 15 365 грн. - за три місяці, 732 грн. в день); стягнути з Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на користь ОСОБА_1 3 000 грн. моральної шкоди. Визнати недійсним запис № 14 від 01 березня 2021 року у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення через відмову працівника від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці п. 6 ст. 36 КЗпП України. Зобов`язати Первинну профспілкову організацію Придніпровської державної академії будівництва та архітектури внести в трудову книжку ОСОБА_1 запис відповідно до п. 2.10. гл. 2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 вересня 1993 року, а саме: «Запис за № 14 від 01 березня 2021 року є недійсним, поновлена на попередній роботі у Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на посаді головного бухгалтера». Стягнути з Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на користь позивача витрати на судовий збір в сумі 5 902 грн. і правничу допомогу у сумі 20 000 грн., а всього 25 902 грн.; в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 21, 22, 36, 39-1, 40, 47, 48, 147, 149, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Голови профкому Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури Дзюбана О.В. № 13 від 26 лютого 2021 року «Про звільнення працівника ОСОБА_1 за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді головного бухгалтера в Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури з 02 березня 2021 року.

Стягнути з Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури, , на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто за період з 02 березня 2021 року по день поновлення на роботі 46 095 грн. (з розрахунку середньої зарплати в місяць 15 365 грн. - за три місяці).

Стягнути з Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 000 грн. моральної шкоди.

Визнати недійсним запис № 14 від 01 березня 2021 року у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення через відмову працівника від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці п.6 ст. 36 КЗпП України та зобов`язати Первинну профспілкову організацію Придніпровської державної академії будівництва та архітектури внести в трудову книжку ОСОБА_1 запис, а саме «Запис за № 14 від 01 березня 2021 року є недійсним, поновлена на попередній роботі у Первинній профспілковій організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на посаді головного бухгалтера».

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу (за один місяць).

Стягнути з Первинної профспілкової організації Придніпровської державної академії будівництва та архітектури на користь позивача витрати на судовий збір в сумі 5 902 грн. і правничу допомогу у сумі 20 000 грн., а всього 25 902 грн..

В задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -