РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2021 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Хлуд І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненського міського голови Хомка В. Є.- Капланова О.В.,

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_7

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзДВ «Рівненський домобудівний комбінат» Шевчука І.С.,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзОВ «АПМ ПЛЮС» Петришина А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненської міської ради, Рівненського міського голови Хомка Володимира Євгеновича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Товариство з додатковою відповідальністю «Рівненський домобудівний комбінат», Товариство з обмеженою відповідальністю «АПМ Плюс» про визнання незаконними та скасування розпоряджень, суд

В С Т А Н О В И В:

26 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзДВ «Рівненський домобудівний комбінат» про визнання незаконними та скасування розпоряджень Міської управи Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992 року в частині п.4 -переведення жилого будинку для малосімейних АДРЕСА_1 в гуртожиток для малосімейних та від 01.10.1992 року №1182-р «Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є мешканцем багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_2 , де і проживає вже понад 25 років. Зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 12.02.1993 року, квартиру отримав згідно розпорядження від 13.11.1992 року №131 на підставі Рішення адміністрації і профкому ДБК (протокол № 38 від 08.10.1992 року) з метою покращення житлових умов, при цьому зазначає, що в обмін була здана попередня ордерна квартира меншої площі за адресою: АДРЕСА_4 . Вказує, що на підтвердження факту отримання квартири був виданий ордер на вселення, однак з метою реєстрації місця проживання такий ордер був пред`явлений паспортисту при ОП «Рівненський ДБК» та повернутий останнім не був. Вважає, що на сьогоднішній день його житлові права та інтереси грубо порушені, позаяк він позбавлений можливості приватизувати квартиру в якій проживає понад 25 років, оскільки будинок за адресою АДРЕСА_2 , на підставі оскаржуваних ним розпоряджень, має статус гуртожитку та 30.06.1993 року був приватизований в складі цілісного майнового комплексу ОП «Рівненський ДБК», та в 1998 році був перепроданий разом з ним та без його відома Приватному підприємству «АПМ», про що йому стало відомо в Рівненському міському суді при розгляді цивільної справи №569/2400/17 про визнання договору купівлі-продажу державного майна №11 від 10.06.1993 року недійсним. Посилаючись на норми Житлового кодексу УРСР, Примірне положення про гуртожитки, затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.86 № 208, СНиП 2.08.01-89 «Жилі приміщення» зазначає, що переведення багатоквартирного будинку в гуртожиток потребує розроблення відповідної проектно-кошторисної документації з перепланування квартир будинку в кімнати зі зміною їх статусу, відповідно, без здійснення перепланування кімнат у гуртожитку є неможливим зміна статусу самого гуртожитку, тому на його переконання п.4 Розпорядження міської адміністрації /управи/ Рівненської міської Ради народних депутатів № 839-р від 20.07.1992 р., яким переведено житловий будинок для малосімейних АДРЕСА_1 в гуртожиток для малосімейних є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідно за таких обставин, на його переконання має бути і скасоване, як протиправне, Розпорядження міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 01.10.1992 року №1182-р «Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних АДРЕСА_1 . Просить суд визнати незаконними та скасувати вище зазначені розпорядження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача ОСОБА_2 додатково пояснив суду, що незаконність оспорюваних розпоряджень також підтверджується висновком комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 23.05.2019 року, проведеної в ході розгляду справи. Просили суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідачів Виконавчого комітету Рівненської міської ради та Рівненського міського голови Хомка В. Є.- Капланов О.В. позовні вимоги позивача не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, вважає виконавчий комітет і міського голову неналежними відповідачами, оскаржувані розпорядження законними. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача Рівненської міської ради Чепиль М.І. в судове засідання для дачі пояснень не з`явився, надав до суду відзив на позов в якому зазначив, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, позивачем у позовній заяві не зазначено належного обґрунтування порушення його прав, свобод та інтересів з боку відповідача Рівненської міської ради, оскільки остання не приймала жодного з оскаржуваних актів.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх представник ОСОБА_7 позовні вимоги позивача підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві позивача та в наданих суду письмовій промові в судових дебатах представника третіх осіб ОСОБА_7 . Вважають оскаржувані розпорядження незаконними. Просять суд задоволити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Представник третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ТзДВ «Рівненський домобудівний комбінат» Шевчук І.С. вважає позовні вимоги до Рівненської міської ради безпідставними, незаконними, не підтверджені належними та допустимими доказами з підстав, викладених у наданою суду письмовою промовою в судових дебатах. Просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ТзОВ «АПМ ПЛЮС» Петришин А.М. вважає, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають. Пояснив суду, що переведення житлового будинку для малосімейних в гуртожиток для малосімейних було законним та правомірним, оскільки Міська управа, будучи власником незавершеного будівництва будинку вправі була прийняти рішення щодо зміни статусу будинку, тобто використовувати житловий будинок для малосімейних як гуртожиток для малосімейних, і таке право було передбачено Постановою №496 від 30.09.1981 року Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок «Про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей», яка була прийнята з метою якнайшвидшого задоволення потреб у житлі малих сімей. Додатково зазначив, що позивачем не надано жодного належного та достовірного доказу, набуття позивачем житлового права на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Рівненського міського суду від 10 липня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з додатковою відповідальністю «Рівненський домобудівний комбінат».

Ухвалою Рівненського міського суду від 28.09.2018 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «АПМ Плюс».

Ухвалою Рівненського міського суду від 26 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Рівненську міську раду та Рівненського міського голову Хомка В.Є.

Ухвалою Рівненського міського суду від 26 жовтня 2018 року призначено по справі судово-будівельну експертизу, проведення якої було доручено Волинському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (43001, м.Луцьк, вул.Червоного Хреста, 16). Провадження у справі на період проведення експертизи зупинено.

30 травня 2019 року завідувачем відділення Волинського відділення Львівського наукового-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_8 надано до суду висновок експертів комісійної судової будівельно-технічної експертизи №8836-8837 від 23 травня 2019 року по даній цивільній справі.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2019 року поновлено провадження у справі.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідачів Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненського міського голови ХомкаВ.Є. Капланова О.В., третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , представника третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_7 , представників третіх осіб на стороні відповідачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного:

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У цивільному процесі сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, які мають юридичну заінтересованість в результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов`язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів. Відповідачем є особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнає чи оспорює його суб`єктивне право, свободи чи інтерес, який охороняється законом.

Правовими наслідками задоволення судом позову є зобов`язання відповідача як особи, до якої позивачем пред`являється матеріально - правова вимога, вжити заходів до вчинення дій, утримання від вчинення дій та усунення обставин, що призвели до порушення, невизнання чи оспорювання права або охоронюваного законом інтересу шляхом, зазначеним у резолютивній частині судового рішення.

Тобто, суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З аналізу положень статті 47 Конституції України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до ст.58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Тобто реалізація житлового права особи на індивідуально визначене житлове приміщення безпосередньо пов`язується з правомірністю його зайняття (вселення) та подальшого користування.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, квартиру позивач ОСОБА_1 отримав згідно розпорядження від 13.11.1992 року №131 на підставі Рішення адміністрації і профкому ДБК (протокол № 38 від 08.10.1992 року) з метою покращення житлових умов, при цьому в обмін була здана попередня ордерна квартира меншої площі за адресою: АДРЕСА_4 . На підтвердження факту отримання квартири був виданий ордер на вселення.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, відповідно до ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З досліджених письмових доказів по справі слідує, що в обґрунтування та на підтвердження факту отримання квартири АДРЕСА_5 та подальшої реалізації житлових прав позивача, в матеріалах справи не міститься жодного належного та достовірного доказу. В ході розгляду справи ні позивачем, ні його представником таких доказів надано не було.

Копія адресного листка прибуття форми №19 та копія відповіді Рівненського міського відділу Управління ДМС в Рівненській області від 20.12.2019 року, про реєстрацію позивача, не свідчать про факт правомірності отримання та в подальшому набуття у встановленому законом порядку права на користування в гуртожитку квартирою АДРЕСА_6 , як і не свідчать про факт неправомірності.

З дослідженого в судовому засіданні оскаржуваного розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992р., "Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних АДРЕСА_1 , слідує, що цим Розпорядженням міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів вирішено Державно-комунальному підприємству "Рівнеміськзамовник" передати у власність ОП "Рівненський ДБК" незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 01.01.1992р./п.1 розпорядження/ та зобов`язано ОП "Рівненський ДБК" виконати його будівництво в III кварталі 1992 року за рахунок власних коштів і здати його в експлуатацію у встановленому порядку /п.2 розпорядження/.

Після завершення будівництва власність розподіляється: ОП "Рівненський ДБК" - 135 квартир, міській управі - 45 квартир /п.3 розпорядження/.

Відповідно до п.4 розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992р. вирішено перевести житловий будинок для малосімейних АДРЕСА_1 в гуртожиток для малосімейних і після прийняття державною приймальною комісією дозволити його експлуатацію житлово-побутовій конторі ОП "Рівненський ДБК".

Станом на 20.07.1992 року, датою прийняття вищезазначеного розпорядження, була чинною Постанова Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30 вересня 1981р. №496 « Про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей» із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №349 / 349-85-п / від 17.09.85р.

Відповідно до положень зазначеної Постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30.09.81 року №496 "Про використання житлових будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення житловими приміщеннями малих сімей", з метою якнайшвидшого задоволення потреб у житлі малих сімей, визнано за доцільне використовувати, при необхідності, як сімейні гуртожитки для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей жилі будинки для малосімейних.

Рішення про це приймається адміністрацією підприємства, установи, організації чи органом кооперативної або іншої громадської організації та відповідним профспілковим комітетом і комітетом комсомолу до початку спорудження будинку.

Використання жилих будинків для малосімейних відповідно до цього пункту провадяться після реєстрації їх виконкомами місцевих Рад народних депутатів як гуртожитків.

Також вказаною постановою було затверджено «Положення про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей», яке було введено в дію з 01 січня 1982 року.

Згідно п.1 вказаного Положення для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей підприємства, установи, організації, при необхідності, приймають рішення про використання як сімейних гуртожитків жилих будинків для малосімейних.

Таким чином для задоволення житлових потреб малих сімей постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30.09.81 року № 496 визнано за доцільне, починаючи з 1 січня 1982 року, використовувати в разі необхідності як сімейні гуртожитки для тимчасового забезпечення житловими приміщеннями малих сімей, жилі будинки для малосімейних.

Тобто, законодавством, в той час, було чітко визначено, які саме жилі будинки можна було використовувати як сімейні гуртожитки для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей, і для таких потреб дозволено було використовувати лише і виключно жилі будинки побудови малосімейного типу.

З дослідженого в судовому засіданні Типового проекту № 94-057/1.2 Серія 94 «Крупнопанельные жилые дома» слідує, що будівництво житлового будинку АДРЕСА_7 здійснювалося по проекту типової серії № 94-057/1.2 Серія 94,- як житлового будинку АДРЕСА_7 , для малосімейних.

Згідно Акту без номера приймання передачі основних засобів від 25 вересня 1992 року, затвердженого 01 жовтня 1992 року, на підставі вище зазначеного розпорядження Рівненської міської управи ДКП «Міськбудзамовник» передав для ДБК незавершене будівництво ж/будинку для малосімейних на 180 квартир в АДРЕСА_8 , який знаходився на стадії будівництва нульового циклу. Ж/будинок крупнопанельний дев`ятиповерховий, серії 94-057, загальною площею 0342 кв.м.

Розпорядженням Рівненської Міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 30.09.1992 року № 1168-р, призначено державну комісію по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом гуртожитку для малосімейних АДРЕСА_7 .

З дослідженого в судовому засіданні Акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, без дати, затвердженого 01.10.1992 р., рішенням державної приймальної комісії прийнятий в експлуатацію 180-квартирний гуртожиток для малосімейних АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 01.10.1992 року №1182-р, затверджено Акт державної комісії від 30.09.1992 року.

З вищевикладеного слідує, що оскаржуване Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992 р."Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних АДРЕСА_1 , в частині переведення житлового будинку для малосімейних в гуртожиток, прийнято відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 30 вересня 1981р. N 496 « Про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей» із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 349 ( 349-85-п ) від 17.09.85р., з метою якнайшвидшого задоволення потреб у житлі малих сімей, що і було зроблено, в квартири в гуртожитку позачергово були вселені малі сім`ї, в тому числі і сім`я позивача

З метою забезпечення правильного застосування судами норм житлового законодавства, точного додержання норм ЖК при розгляді житлових спорів, Пленум Верховного суду України, п. 22 Постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Отже у Рівненської міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів до початку будівництва ОП "Рівненський ДБК" будинку для малосімейних АДРЕСА_1 , нульовий цикл якого належав Міській управі, були всі законні повноваження для прийняття рішення про переведення вказаного будинку для малосімейних в гуртожиток для малосімейних, що робилося в інтересах малих сімей.

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 з 12 лютого 1993 року, тоді як оспорювані Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р "Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних АДРЕСА_1 та Розпорядження міської управи Рівненської міської ради народних депутатів № 1182-р «Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних АДРЕСА_1 , були прийняті відповідачем Рівненською міською радою в липні і жовтні 1992 року, з чого слідує, що позивач поселявся в квартиру, що розміщена в житловому будинку для малосімейних по АДРЕСА_2 , в будинок, який вже мав статус гуртожитку, тобто в гуртожиток, з чого слідує, що позивачу було відомо в 1993 році, що він проживає в гуртожитку, а звернувся до суду через 25 років проживання в гуртожитку, тобто з пропуском строків позовної давності, які просить суд застосувати представник третьої особи ТзОВ «АПМ ПЛЮС» Петришин А.М.

Крім того, як зазначено в заяві представника ТзОВ «АПМ ПЛЮС», про застосування строків позовної давності, в гуртожитку знаходиться 180 квартир, жодна з яких не була приватизована. Мешканці квартир в будинку гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_2 , викуповували квартири на підставі відплатних цивільно-правових угод, спочатку в ЗАТ «Рівненський ДБК», а потім в МПП «АПМ», про що не могло бути невідомо позивачу. На час подання заяви 10.02.20 року близько 142 квартир по АДРЕСА_2 , перебувають у приватній власності фізичних осіб, на підставі відплатних правочинів.

З листа-відповіді КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»-адвокату Сокол Д. від 17.01.2015 року № 2000 слідує, що первинна реєстрація на гуртожиток для сімейних по АДРЕСА_2 була проведена 18.04.1997 року за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат». Надалі на підставі договору-купівлі продажу проведена реєстрація 28.03.2000 року за МПП «АПМ». В подальшому, в результаті проведених відчужень МПП «АПМ» квартир в гуртожитку, квартири, що залишилися в кількості 39 штук, до числа яких входить квартира АДРЕСА_9 /квартира позивача/, були МПП «АПМ» передані до статутного капіталу ТзОВ «АПМ ПЛЮС», на які Виконкомом РМР 15.05.2012 року ТзОВ «АПМ ПЛЮС» видано свідоцтво про право власності.

За таких обставин посилання позивача на те, що він дізнався про оскаржуване розпорядження в Рівненському міському суді в ході розгляду справи № 569/2400/17, не заслуговують на увагу.

Що стосується Висновку експертів комісійної судової будівельно-технічної експертизи №8836-8837 від 23 травня 2019 року Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, на який посилається позивач і треті особи на стороні позивача, як на доказ незаконності оскаржуваних розпоряджень, то суд звертає увагу на слідуюче.

Відповідно до ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Предметом та об`єктом дослідження експертів був жилий будинок для малосімейних АДРЕСА_1 та відповідність будинку проектно-технічній документації на його будівництво, зокрема акту державної комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництва об`єкту від 30.09.1992р.

Згідно вказаного висновку експертів при його складанні були використані, законодавча, нормативна та довідкова література в тому числі Державні будівельні норми України ДБН А.3.1-3-1994 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Основні положення" прийнятий 05.10.1994 року.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч. ч.1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Суд звертає увагу на те, що експерти, при вирішені будівельно-технічної експертизи, жодним чином не могли використовувати в якості спеціальної літератури Державні будівельні норми України ДБН А.3.1-3-1994 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Основні положення», які були прийняті через два роки після прийняття в експлуатацію гуртожитку для малосімейних, а почали діяти лише з 01.01.1995 року.

Тому, висновок експертів комісійної судової будівельно-технічної експертизи №8836-8837 від 23 травня 2019 року Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз суд відхиляє і в якості доказу не враховує.

Кожна сторона , відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

За приписом ст. 89 ЦК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вище викладених обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є безпідставними та недоведеними, а тому до задоволення не підлягають, тому що оскаржувані розпорядження приймалися Міською управою Рівненської міської ради народних депутатів, в інтересах малих сімей, з метою якнайшвидшого задоволення їх потреб у житлі, відповідно до вимог діючого на той час законодавства та підзаконних актів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. У разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_6 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_11 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_13 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Виконавчого комітету Рівненської міської ради (місцезнаходження: м.Рівне, вул.Соборна, 12а, ), Рівненської міської ради (місцезнаходження: м.Рівне, вул.Соборна, 12а, ), Рівненського міського голови Хомка Володимира Євгеновича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Товариство з додатковою відповідальністю «Рівненський домобудівний комбінат» (місцезнаходження: м.Рівне, вул.Будівельників, 1, ), Товариство з обмеженою відповідальністю «АПМ Плюс» про визнання (місцезнаходження: м.Рівне, вул.Д.Галицького, 25) незаконним та скасування Розпорядження міської адміністрації (управи) Рівненської міської ради народних депутатів №839-р від 20.07.1992р., "Про передачу у власність орендному підприємству "Рівненський ДБК" незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних АДРЕСА_1 , в частині переведення жилого будинку для малосімейних АДРЕСА_1 в гуртожиток для малосімейних та Розпорядження міської управи Рівненської міської ради народних депутатів від 01.10.1992 року № 1182-р «Про затвердження акту державної комісії про прийняття в експлуатацію 180 квартирного гуртожитку для малосімейних АДРЕСА_1 », відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду (відповідно до п.п. 15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення /виклику/учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду Бердій М.А.