Провадження № 22-ц/812/976/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 травня 2021 року м. Миколаїв

справа № 473/471/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2021 року під головуванням судді Старжинської О.Є. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «ОРАНТА» ) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи при дорожньо-транспортній пригоді,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась через свого представника з позовом до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи при дорожньо-транспортній пригоді.

Позивачка зазначала, що 12 квітня 2019 року близько 08 години 10 хвилин на вул. Омеляновича-Павленка у м. Вознесенську Миколаївської області відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , який скоїв наїзд на пішохода, сина позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер того ж дня в КП «КНП Вознесенська багатопрофільна лікарня».

Цього ж числа відомості про ДТП були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000662 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_3 визнано винним в скоєні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України.

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована за полісом обов`язкового страхування № АМ6959784 в ПАТ «НАСК «ОРАНТА».

Посилаючись на те, що вона до ПАТ «HACK «ОРАНТА» з заявою про виплату страхового відшкодування не зверталася, оскільки законом не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання виплати страхового відшкодування, а вона як мати загиблого в ДТП, яка досягла пенсійного віку встановленого законом та до дня смерті сина знаходилась на його утриманні, має право з урахуванням загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, на відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника. Враховуючи те, що розмір мінімальної заробітної плати на момент дорожньо-транспортної пригоди становив 4 173 грн, то розмір відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника становить - 150 228,00 грн (4173 *36 міс.) Оскільки у загиблого ОСОБА_4 , крім неї на утриманні перебував також і батько ОСОБА_5 , то на її користь підлягає стягненню 1/2 від загального розміру страхового відшкодування, тож позивачка просила суд стягнути з відповідача 75 114 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника та 5 870 грн - витрат на поховання.

Під час розгляду справи представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому позов визнає частково в частині понесених позивачем витрат на поховання в сумі 5870 грн, а вимогу позивача щодо сплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника вважає незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що у березні 2020 року позивачу було здійснено виплату страхового відшкодування в частині заподіяної моральної шкоди виходячи з загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку - 25038 грн. Крім того, позивачем не надано належних доказів того, що дохід її загиблого сина мав постійний характер, а також що надана сином матеріальна допомога була основним джерелом засобів до існування. Також у відзиві на позовну заяву представник ПАТ «HACK «ОРАНТА» вказує на те, що заявлені на відшкодування витрати на правничу допомогу є необґрунтованими та суттєво завищеними.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «HACK «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 5870 грн в рахунок відшкодування витрат на поховання. В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи при дорожньо-транспортній пригоді відмовлено. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у березні 2020 року виконав свій обов`язок та виплатив позивачу 25038 грн (на одну особу) страхового відшкодування в частині заподіяної моральної шкоди виходячи з загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Доводи представника позивача щодо розміру обчислення моральної шкоди є невірними, оскільки необхідно відрізняти страхове відшкодування (регламентна виплата) на відшкодування моральної шкоди, яке становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку та страхове відшкодування (регламентна виплата) утриманцям одного померлого, яка не може бути меншою, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині відмови в задоволенні заявлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги, що не були задоволені судом першої інстанції задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув вимогу, яка не заявлялась позивачем, а саме стягнення страхового відшкодування моральної шкоди і проігнорував обґрунтований представником позивача розрахунок мінімально гарантованого позивачу страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, що призвело до грубого порушення судом першої інстанції норм матеріального права. У позовній заяві представник позивача посилається виключно на пункт 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01 липня 2004 року в якому зазначено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. А не на п.27.3 статті 27 вищевказаного Закону, який передбачає умови здійснення страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди, що помилково було зазначено судом першої інстанції. Крім того, зауважує на тому, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, зазначає, що під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватись будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

На вказану апеляційну скаргу представник відповідача подав відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що вимогу позивача щодо сплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника у розмірі 75 114 грн вважає незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Вважає, що позивачем не надано належних доказів того, що дохід її загиблого сина мав постійний характер, а також що надана сином матеріальна допомога була основним джерелом засобів до існування позивача. Також вважає витрати позивача на правничу допомогу необґрунтованими та суттєво завищеними.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд здійснює перевірку оскаржуваного рішення лише щодо відмови у стягненні страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, в іншій частині - оскаржуване рішення не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, пред`являючи даний позов, ОСОБА_1 просила стягнути з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 75114 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, передбаченого пунктом 27.2 статті 27 Закону України від 01 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV (далі - Закон №1961-IV).

Між тим, суд відмовив у стягненні з відповідача моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, порядок відшкодування якої передбачено пунктом 27.3 статті 27 Закону №1961-IV, не звернувши належної уваги на те, що таких вимог позивачем не заявлялось.

Отже, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а також судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

В зв`язку з цим, рішення в частині відмови в задоволенні позову підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 2, 4 статті 367 ЦПК України.

Ухвалюючи в цій частині нове судове рішення, колегія суддів дійшла наступного.

Судом встановлено, що 12 квітня 2019 року близько 08 години 10 хвилин на вул. Омеляновича-Павленка у м. Вознесенську Миколаївської області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер того ж дня в КП «КНП Вознесенська багатопрофільна лікарня».

Факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 22 квітня 2019 року (а.с. 17).

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована за полісом обов`язкового страхування № АМ6959784 в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн .

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі умовно з іспитовим строком на два роки без позбавлення права керувати транспортним засобом (а.с.13-15).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 від 06 липня 1974 року його матір`ю є ОСОБА_1 (а.с.20)

Відповідно до довідки голови вуличного комітету Новікової О.М. від 15 травня 2019 року загиблий ОСОБА_4 за життя проживав у АДРЕСА_1 ) разом з батьками та матеріально допомагав їм. Зазначене також підтверджується сусідами в акті про засвідчення факту перебування на утриманні від 20 жовтня 2020 року (а.с.24, 25)

Позивачка є пенсіонеркою, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 від 25 січня 2018 року (а.с. 26).

Згідно довідки про доходи № НОМЕР_5 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Вознесенському ОУ ПФУ в Миколаївській області і отримує пенсію за віком, яка за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2019 року склала 20110 грн 04 коп. (а.с.27).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону №1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Крім того, відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Зазначений висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в постановах від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю її сина за правилами пункту 27.2 статті 27 Закону №1961-IV.

Визначаючи розмір такого відшкодування колегія виходить з суми мінімальної заробітної плати, яка на день настання страхового випадку (12 квітня 2019 року) була встановлена на рівні 4 173 грн, а також того, що крім ОСОБА_1 , потерпілий мав непрацездатного батька - ОСОБА_5 . Отже розмір відшкодування шкоди, який підлягає стягненню зі страхової компанії на користь позивачки становить 75114 грн (із розрахунку 4173 грн х 36 / 2).

Таким чином, позов ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 75114 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Загальна сума витрат позивача в суді першої інстанції мала складати 908 грн.

Загальна сума витрат позивача при подачі апеляційної скарги мала складати 1362 грн. (908 грн х 150%).

Оскільки, позивачка звільнена від сплати судового збору то відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню 1362 грн судового збору на користь держави.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт просить розподілити судові витрати з урахуванням витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн, сплачених ОСОБА_1 - Адвокатському об`єднанню «АВТОПОМІЧ УКРАЇНА» (далі -АО).

На підтвердження цього позивачем надано квитанцію № ПН450 від 12 квітня 2021 року (а.с.91 )

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечував проти розміру витрат позивача на правничу допомогу, вважав їх необґрунтованими та суттєво завищеними.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3).

За частиною 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Надання АО «АВТОПОМІЧ УКРАЇНА» позивачу адвокатських послуг у апеляційному суді при розгляді даної справи підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №002151 від 02 квітня 2021 року (а.с. 85); ордером на надання правничої правової допомоги серії ВС № 1069910 (а.с. 87); додатком №2 до договору про надання професійної правничої допомоги № 2503/Д016006 від 05 лютого 2021 року (а.с.88), детальним розрахунком робіт (наданих послуг) (а.с.89) та актом виконаних робіт від 12 квітня 2021 року (а.с.92 )

З огляду на матеріали справи, АО «АВТОПОМІЧ УКРАЇНА» була підготовлена та подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. При цьому загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги становила дві години, що становить 3 000,00 грн, при вартості однієї нормогодини в розмірі 1 500 грн (а.с. 89).

Враховуючи вказане, позивачкою згідно з вимогами статті 137 ЦПК України, було доведено надання їй АО «АВТОПОМІЧ УКРАЇНА» в особі адвоката Ієговської А.О., вказаних послуг у суді апеляційної інстанції.

Однак, з огляду на те, що такі витрати у сумі 3 000, 00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді апеляційної інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію відповідача; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, що суперечить принципу розподілу таких витрат, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь позивачки 1 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2021 року в частині відмови в задоволені вимог про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 75114 (сімдесят п`ять тисяч сто чотирнадцять) грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, та 1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» () на користь держави 1362 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський
Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року.