Справа № 442/4271/20 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/188/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Курус Р.І. від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, залишено без розгляду.

Роз`яснено позивачу, що він не позбавлений можливості звернутись до суду з даним позовом повторно.

У задоволенні заяви представника відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора про визнання договору дарування житлового будинку недійсним відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу частково в частині відмови у компенсації судових витрат та ухвалити у частині щодо компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, нове рішення, яким задоволити заяву про стягнення судових витрат (компенсація витрат, пов`язаних з розглядом справи) від 03.12.2020 року; стягнути судові витрати в його користь, зокрема у зв`язку з подачею даної апеляційної скарги.

Вважає, що ухвала в частині відмови у задоволенні заяви про компенсацію здійснення відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи є необґрунтованою, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, існує невідповідність висновків суду обставинам справи, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. Звертає увагу, що ним, ще з першою заявою по суті подавався попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які він, як відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. А тому позивач свідомо з метою шантажування продовжував затягування розгляду справи. І лише 02 грудня 2020 року без жодних обґрунтувань подав заяву про залишення позову без розгляду. А тому уникнення позивачем відповідальності по компенсації йому судових витрат шляхом «залишення позову без розгляду» не сприятиме запобіганню подання позивачем знову явно безпідставних та необґрунтованих позовів. Вказує, що відмова у задоволенні стягненні судових витрат є неприпустимою та «сприяє» позивачу подавати необґрунтовані позови у майбутньому. Також вважає, що судом першої інстанції не може братися до уваги правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №148/312/16-ц, оскільки суд першої інстанції не правильно виклав такий висновок.

В судове засідання окрім ОСОБА_1 решта учасників справи не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що від ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 та від Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів заяви про стягнення судових витрат, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 13,14, 44, ч.5 ст. 142, ч.5 ст. 223, п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, постанову Верховного суду від 22 травня 2019 року у справі №310/12817/13, та залишаючи позов без розгляду, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Волощук Б.І. повторно в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання (02.12.2020 та 03.12.2020), заяви про розгляд справи у їхній відсутності не подавали. Відтак, суд вважав за доцільне зазначити, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. За таких обставин, суд, з врахуванням ст. ст. 13, 44 ЦПК України, вважав, що правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача. Щодо клопотання представника відповідача про відшкодування судових витрат, що складаються з витрат на правову допомогу в сумі 6500 грн. та витрат, суд виходив з того, що відповідно до ордеру на надання правової допомоги ОСОБА_2 серії ВС № 1018464 від 07.03.2020, адвокат Ференц О.І. уповноважена здійснювати правничу допомогу ОСОБА_2 , зокрема в судах всіх рівнів та інстанцій. До заяви наданий договір про надання правової допомоги від 01.10.2019, акт виконаних робіт від 03 грудня 2020 року на суму 6500 грн, яка була зазначена в попередньому розрахунку, що був наданий до відзиву на позов, письмове підтвердження адвоката Ференц О.І. про отримання нею 6500 грн. в період з 20.08.2020 по 03.12.2020 за Актом виконаних робіт від 03.12.2020. Однак суд зазначив, що залишення заяви без розгляду у зв`язку з неявкою позивача в судове засідання це форма закінчення справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому, суд не перевіряє підстави поважності причин неявки позивача в судове засідання, як і підстави подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду, яку ним також було подано 02.12.2020. Суд вказав, що доводи відповідача про умисне затягування розгляду справи через подання клопотань про відкладення не знайшли свого підтвердження, оскільки в судове засідання 31.08.2020 клопотання про відкладення були подані як позивачем, так і представником відповідача, а судове засідання, призначене на 10.09.2020, позивач з`явився, проте, саме у зв`язку з неявкою його представника адвоката Волощука Б.І. розгляд справи було відкладено. В подальшому, позивач був присутній при розгляді справи, і як зазначено вище, подав заяву про залишення позову без розгляду. Проте, в задоволенні заяви позивача про залишення позову без розгляду судом було відмовлено у зв`язку з тим, що розгляд справи було розпочато по суті. Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду та повторна неявка позивача в судові засідання не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, що не містить обмежень у його реалізації. Таким чином, за змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. Суд зазначив, що з поданого позову слідує, що позивач мав сумніви щодо волевиявлення свого батька при укладенні договору дарування житлового будинку, який він вважав належатиме йому, а отже скористався своїм правом на подачу позову, а також правом на звернення до суду з клопотанням про витребування доказів, призначення експертизи. Відповідачем не доведено, що позивач, діючи недобросовісно, пред`явив необґрунтований позов. Також не встановлено судом, що позивач мав на меті протиправну мету, а саме ущемлення прав та інтересів відповідача. Враховуючи вищенаведене, те, що суд не встановив, що позивач діяв недобросовісно, пред`явив необґрунтований позов, тому суд вважав, що у задоволенні заяви представника відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача необхідно відмовити.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції немає.

14.07.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Перша Дрогобицька Державна нотаріальна контора, у якому просив визнати недійсним договір дарування від 13.03.2003 року, укладений між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Єдин Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1-778; стягнути в його користь з відповідача судові витрати.

3.12.2020 року ОСОБА_2 подано заяву про стягнення з позивача на його користь судових витрат у розмірі 6500 грн.

В обґрунтування заяви вказував на те, що позивач при розгляді справи поводився недобросовісно, зловживав процесуальними правами, затягував розгляд справи, а саме подавав безпідставні клопотання про відкладення розгляду справи, без поважних причин не з`являвся в судові засідання, позивач висловлював усно та письмово безпідставні твердження негативного характеру у його сторону, здійснював шантаж та ін. Вказував, що при розгляді справи він та його представники постійно пропонували мирний, позасудовий порядок вирішення спору.

Як вказано вище, оскаржуваною ухвалою позов залишено без розгляду та у задоволенні заяви представника відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат відмовлено.

Вказана ухвала оскаржується в частині відмови в задоволенні заяви представника відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат.

З матеріалів справи, дійсно, вбачається, що відповідно до ордеру на надання правової допомоги ОСОБА_2 серії ВС № 1018464 від 07.03.2020, адвокат Ференц О.І. уповноважена здійснювати правничу допомогу ОСОБА_2 , зокрема в судах всіх рівнів та інстанцій. (а.с. 44).

До заяви наданий договір про надання правової допомоги від 01.10.2019, акт виконаних робіт від 03 грудня 2020 року на суму 6500 грн., яка була зазначена в попередньому розрахунку, що був наданий до відзиву на позов, письмове підтвердження адвоката Ференц О.І. про отримання нею 6500 грн. в період з 20.08.2020 по 03.12.2020 за Актом виконаних робіт від 03.12.2020.

Однак, доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії,

що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача на доступ до правосуддя, що гарантоване статтями 55, 124 Конституції України, незалежно від обґрунтованості позову, оцінку чому може надати суд лише при ухваленні рішення по суті, за відсутності очевидних підстав необґрунтованості (чого у даному випадку не мало місця).

Сам факт подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Аналогічно слід вважати такими діями не є і повторна неявка позивача у судове засідання 3.12.2020 року, яке було призначене 2.12.2020 року та, про яке позивач безпосередньо не повідомлявся.

За змістом статті 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду

це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суду має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Добросовісні дії позивача, спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що доводи відповідача про умисне затягування розгляду справи через подання клопотань про відкладення не знайшли свого підтвердження, оскільки в судове засідання 31.08.2020 клопотання про відкладення були подані як позивачем, так і представником відповідача, а судове засідання, призначене на 10.09.2020, позивач з`явився, проте, саме у зв`язку з неявкою його представника адвоката Волощука Б.І. розгляд справи було відкладено. В подальшому, позивач був присутній при розгляді справи, і як зазначено вище, окрім 2.12.2020 року у день коли подав заяву про залишення позову без розгляду.

Також, слід вказати і про те, що позивач скористався своїм правом на звернення до суду з клопотанням про витребування доказів, призначення експертизи. Та сам факт звернення з таким і обрання позивачем певного способу відстоювання своїх інтересів у суді не слід вважати недобросовісною поведінкою чи такою, що свідчить про зловживання процесуальними правами. Доводів про те, що цей позов, поряд із іншими зі схожими предметами чи підставами, поданий не вперше, що могло б свідчить про певні дії, які б теоретично могли бути розцінені як недобросовісні, відповідачем не наведено.

Тому, відповідачем не доведено, що позивач, діючи недобросовісно, пред`явив необґрунтований позов. Також, не встановлено судом і те, що позивач мав на меті протиправну мету, а саме порушення прав чи інтересів відповідача.

Посилання відповідача на можливі дії у майбутньому є лише припущеннями та не можуть розцінюватися як доводи протиправної, недобросовісної поведінки позивача, тощо, як не можуть бути враховані і доводи відповідача про обґрунтованість позову по суті, чому суд при перевірці заяви про стягнення судових витрат вцілому давати оцінку не може.

Враховуючи вказане, судом вірно відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

З урахуванням наведеного, стороною відповідача не наведено обставин

та не надано на їх підтвердження доказів, які б дали змогу зробити висновок про необґрунтованість дій позивача у справі, що зумовили понесення відповідачем заявлених до стягнення витрат, і вказане виключає можливість для задоволення заяви про їх компенсацію із застосуванням частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, ухвалу ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таку, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляка

М.М. Шандра