Дата документу 05.01.2021 Справа № 334/5197/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5197/19 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т. Ф.
Провадження № 22-ц/807/51/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу в порядку зворотної вимоги за договором поруки, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу в порядку зворотної вимоги за договором поруки.

В обґрунтування позову зазначила, що 11.10.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 55 797,08 грн. та зобов`язалась повернути їх до 25.10.2013р., про що складено розписку. Для забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 17.10.2013р. було укладено договір поруки.

ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти у строк не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_3 пред`явив до неї - ОСОБА_1 вимогу про виконання зобов`язань за договором поруки шляхом направлення відповідного повідомлення. На виконання зобов`язань поручителя за договором вона сплатила на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики у розмірі 111 927,29 грн., яка складається із: 55 797,08 грн. - заборгованість за договором позики; 4 930,02 грн. - 3% річних від простроченої суми; 51 200,19 грн. - суму інфляційних втрат за весь час прострочення.

Враховуючи факт повного виконання нею як поручителем своїх обов`язків за договором і фактичне погашення за боржника ОСОБА_2 заборгованості перед ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 вважає, що з ОСОБА_2 на її користь підлягають стягненню сплачені за боржника кошти. Крім того, після сплати суми боргу за ОСОБА_2 за розпискою, ОСОБА_3 повинен був вручити їй оригінал розписки від 11.10.2013р., проте станом на дату складання позову останній так і не здійснив цього, а всі її вимоги щодо передання цієї розписки ОСОБА_3 залишені без реагування та відповіді.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_3 передати оригінал розписки від 11.10.2013р., стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 111 927,29 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Тивоненка Д.Р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неправильним встановленням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовній вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов до безпідставного висновку про ненадання нею належних доказів на підтвердження свого права кредитора відносно боржника ОСОБА_2 , а також не прийняв до уваги копію розписки ОСОБА_3 про сплату нею грошових коштів замість позичальника ОСОБА_2 . Вважає, що відсутність оригіналу розписки від 11.10.2013р. не має правового значення для правильного вирішення справи, оскільки ст. 556 ЦПК України не вимагає передачі документів в оригіналах. Крім того, 17.10.2013р. при укладенні з ОСОБА_3 договору поруки вона з оригіналу розписки зробила копію цього документа. При цьому, оригінал розписки від 11.10.2013р. залишився у ОСОБА_3 як кредитора у зобов`язанні позики, який останній їй на її вимоги не надав. Вказує, що спрямована до ОСОБА_3 позовна вимога про зобов`язання передати оригінал розписки і свідчить про його відсутність у сторони позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 було вже ініційовано судове провадження щодо стягнення з неї суми позики, яке було закрито судами загальної юрисдикції у зв`язку із непідвідомчістю цього спору суду цивільної юрисдикції, оскільки надання та отримання позики пов`язано із господарською діяльністю. Вказує, що строк поруки сплив, а тому права ОСОБА_4 як поручителя не можуть бути захищені судом у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Настоює на закритті провадження у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такими підставами.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 11.10.2013р. склала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_3 у борг грошові кошти у розмірі 55 797,08 грн. та зобов`язується повернути борг в строк до 25.10.2013р., що підтверджується копією розписки (а.с. 11). На підписі ОСОБА_2 у розписці міститься штемпель ФГ «Скарбниця».

17.10.2013р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у м. Запоріжжі було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель ОСОБА_1 зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_2 з повернення боргу у розмірі

55 797,08 грн. в строк до 25.10.2013р., що виникли на підставі розписки від 11.10.2013р. (а.с.12-13).

Згідно копії повідомлення від 04.10.2016, адресованого ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 просив згідно з договором поруки протягом 10 календарних днів з моменту отримання цього повідомлення погасити заборгованість у загальній сумі 111 927,29 грн. (а.с.14).

В обґрунтування підстав позову позивачкою надано копію розписки ОСОБА_3 від 17 жовтня 2016р., згідно з якою він отримав від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі

111 927,29 грн. готівкою в рахунок погашення заборгованості за договором поруки від 17.10.2013р. Тому ОСОБА_4 на підставі статті 556 ЦК України вважала себе набувшою права кредитора до боржника ОСОБА_2 . А також просила зобов`язати ОСОБА_3 передати їй оригінал розписки від 11.10.2013р.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було надано належні докази щодо виникнення у неї прав кредитора у зобов`язанні за договором позики, а відтак підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу в порядку зворотної вимоги за договором поруки відсутні. Щодо покладення обов`язку на відповідача ОСОБА_3 передати оригінал розписки, суд відмовив у цих вимогах з огляду на засвідчувальний напис на її копії, що свідчить про те, що оригінал має перебувати у особи, яка вчинила цей напис.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Відповідно до статті 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Вбачається, що поручитель ОСОБА_4 не виконала приписи статті 555 ЦК України, одержавши вимогу ОСОБА_3 про сплату позики замість ОСОБА_2 , а саме, не повідомила останню про це, а тому ОСОБА_2 має обґрунтовані заперечення проти вимог позивача як поручителя.

ОСОБА_2 , скориставшись правом на відзив та правом, передбаченим статтею 555 ЦК України, у відзиві на позовну заяву та на тепер на апеляційну скаргу вказувала, що по розписці від 11.10.2013р. ОСОБА_3 отримав від ФГ «Скарбниця» насіння соняшнику вагою 12,910 т, у зв`язку з чим мав повернути оригінал розписки, але, посилаючись на те, що з собою розписку не взяв, надав обіцянку про те, що завезе її пізніше, але обіцянку не виконав та оригіналу розписки їй так не передав, та продовжує використовувати його у своїх цілях.

При цьому, згідно з наданими ОСОБА_2 до відзивів документами, вона на час складання розписки була головою ФК «Скарбниця», а ОСОБА_3 - юристом ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» ( а.с. 53-58).

З наданих до відзивів копій судових рішень вбачається, що відкриті судами загальної юрисдикції за позовами ОСОБА_3 судові провадження про стягнення із ОСОБА_2 запозичених коштів згідно з вказаною розпискою від 11.110.2013р. закривались у зв`язку з непідсудності спорів судам загальної юрисдикції через наявність господарських відносин фактично між ТОВ «ГРЕІН-ТРЕЙД» та ФГ «Скарбниця», та ухвали судів першої інстанції про закриття проваджень у цих справах залишались без змін судами вищих інстанцій ( а.с. 40-52).

Отже, заперечення ОСОБА_2 зводяться до повного виконання зобов`язань, узгоджених розпискою від 11.10.2013р. А також про складання розписки нею як головою ФГ «Скарбниця».

ОСОБА_4 через невиконання вимог статті 555 ЦК України, позбавилась можливості з`ясувати позицію боржника ОСОБА_2 та перевірити її заперечення з приводу вимоги ОСОБА_3 . Але саме в такий спосіб могла убезпечити себе від витрат, якщо б зазначені ОСОБА_2 обставини підтвердились.

Зі справи не вбачається позиції самого відповідача ОСОБА_3 з приводу виниклих правовідносин, зокрема, ним не висвітлюється, де на тепер перебуває оригінал розписки від 11.10.2013р., оскільки як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_2 наполягають, що жодна з них оригінал розписки не отримала. Відповідач ОСОБА_3 , отримуючи судові повістки у цій справі ( а.с. 31, 70), жодного разу до суду не з`явився, заяв по суті справи не подавав.

Учасники справи до судових засідань всі не з`являлись, а тому суд обґрунтовано проаналізував лише ті докази, які ними надані до матеріалів справи.

Відповідно до вимог статті 556 ЦК України обсяг прав кредитора, що переходять до поручителя, відповідає обсягу вдоволених поручителем вимог кредитора по основному зобов`язанню. А кредитор має вручити поручителю після виконання ним обов`язку боржника документи, що підтверджують цей обов`язок боржника.

Згідно з приписами ч. 2 статті 1047 ЦК України розписка, що видається позичальником позикодавцеві, є борговим документом, що підтверджує укладення договору позики. Тому, якщо вони знаходяться у позикодавця, то це засвідчує факт отримання грошей позичальником.

Відповідно до загального правила на кредитора (позикодавця) покладається обов`язок підтвердити прийняття виконання, а тому кредитор у разі повернення боргу має повернути оригінал розписки боржнику, а у разі неможливості повернення боргового документа повинен зазначити про це у новій розписці, яку сам видає про отримання позиченого.

Отже, підтвердити відносини позики може тільки оригінал розписки, та від того, у кого він знаходиться залежать подальші відносини: якщо у боржника, то борг сплачено, якщо у кредитора, то зобов`язання не виконано боржником.

Оригіналу розписки не надано позивачем ОСОБА_4 у цю справу з посиланням

на його знаходження у ОСОБА_3 , який свою позицію з цього питання не висловив.

З огляду на зазначені обставини, суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що подані позивачкою письмові докази, а саме: копія розписки від 11.10.2013р., копія розписки ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 111 927,29 грн. не є належними доказами у відповідності до положень 77-80 ЦПК України для доказування тих правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі.

При цьому, посилання ОСОБА_4 на те, що копію розписки вона зробила з оригіналу під час укладення договору поруки з ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу, оскільки після сплати боргу за боржника ОСОБА_2 , поручитель мала отримати від ОСОБА_3 оригінал розписки.

Матеріали справи навіть не містять будь-яких позасудових вимог до ОСОБА_3 з боку позивача з приводу надання оригіналу розписки від 11.10.2013р., яким би вони не виконувались.

А тому судом правомірно встановлено, що позивачкою не доведено право вимоги до відповідача ОСОБА_2 , оскільки не надано оригінал розписки від 11.10.2013 року.

Відповідно до приписів ч. 5 статті 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

З копії розписки від 11.10.2013р. вбачається, що на ній мається засвідчувальний напис представника позивача - ОСОБА_5 «з оригіналом згідно. 09.07.2019р.», що має означати згідно з приписами ч. 5 ст. 95 ЦПК України, що станом на цю дату оригінал знаходиться саме у цієї особи, як правильно визнав суд першої інстанції, та на цих підставах вважав недоведеними вимоги позивача до ОСОБА_3 .

Крім того, колегія наголошує на тому, що суди, закриваючи провадження у справах за позовами ОСОБА_3 до фізичної особи ОСОБА_2 , виходили із того, що боржником за розпискою від 11.10.2013р. є ФГ «Скарбниця», а не сама ОСОБА_2 .

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, то апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове - рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 05 січня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.