Справа № 569/7221/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Бурштин України» про стягнення частини невиплаченої заробітної плати, стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд 08 травня 2020 року з позовом до державного підприємства «Бурштин України» про стягнення частини невиплаченої заробітної плати, стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся ОСОБА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду від 13 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні Рівненського міського суду (м.Рівне, вул.Шкільна, 1) на 26 червня 2020 року. 26 червня 2020 року судове засідання не відбулось у зв`язку з неявкою позивача.

24 липня 2020 року до Рівненського міського суду надійшла заява про укладення мирової угоди та мирова угода на стадії судового провадження у справі №569/7221/20, яка підписана позивачем ОСОБА_1 та представником відповідача державного підприємства «Бурштин України».

Судове засідання по справі призначено на 09 листопада 2020 року з викликом сторін.

27 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав до Рівненського міського суду заяву про залишення без розгляду заяви позивача від 05 серпня 2020 року в частині затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ДП «Бурштин України». В судове засідання 09 листопада 2020 року сторони не з`явились.

Ухвалою Рівненського міського суду від 09 листопада 2020 року визнано обов`язковою явку позивача ОСОБА_1 та представника відповідача державного підприємства «Бурштин України» у даній цивільній справі. Судове засідання по справі призначено на 12 січня 2021 року.

В судовому засіданні 12 січня 2021 року представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав та просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.

В судове засідання 12 січня 2021 року представник відповідач повторно не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що на підставі наказу №144-к від 23.07.2019 позивач ОСОБА_1 призначений виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Бурштин України» з 25.07.2019.

З дослідженого в судовому засіданні наказу від 05 лютого 2020 року №45-к голови Державної служби геології та надр України про увільнення ОСОБА_1 вбачається, що відповідно до Положення про Державну службу геології та надр України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3012.2015 №1174 наказано: 1.Увільнити ОСОБА_1 від виконання обов`язків генерального директора Державного підприємства «Бурштин України» 06 лютого 2020 року. 2.Визнати таким, що втратив чинність наказ Держгеонадр від 23.07.2019 №144-К «Про призначення ОСОБА_1 ». Підстава: заява ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі сум (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненням працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З дослідженої в судовому засіданні довідки про доходи №16 від 20 березня 2020 року виданої ДП «Бурштин України» вбачається, що загальна сума доходу ОСОБА_2 за період з липня 2019 року по лютий 2020 року всього становить 81659,30 грн., а за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб (14698,66 грн.) та військового збору (1225,33 грн.) заборгованість по заробітній платі становить: 65735,31 грн. (81659,30 грн. 14698,66 грн. 1225,33 грн. = 65735,31 грн.).

З дослідженої в судовому засіданні виписки по картці АТ КБ Приватбанк від 03 травня 2020 року вбачається, що на картковий рахунок ОСОБА_1 були перераховані кошти зарплата Бурштин України: 07.10.2019 2682,05 грн.; 07.10.2019 11749,94 грн.; 11.10.2019 1000,00 грн.; 13.01.2020 9974,07 грн.; 16.04.2020 2093,50 грн.; 17.04.2020 1277,34 грн., а всього 28776,90 грн.

Тому загальний розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем у відповідача становить 36958,41 грн. (65735,31 грн. (нарахована заробітна плата) 28776,90 грн. (виплачена заробітна плата) = 36958,41 грн.).

Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, і не заперечувалось представником відповідача, позивачу не було виплачено грошові кошти в розмірі 4902,69 грн. компенсації за 13 днів невикористаної відпустки (377,13 грн. (середньоденна заробітна плата) х 13 (днів невикористаної відпустки) = 4902,69 грн.).

Розмір вказаної заборгованості по заробітній платі та заборгованості з виплати компенсації за невикористану відпустку підтверджується розрахунком, наданим представником позивача. Представником відповідача вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, а тому даний розрахунок приймається судом, як достовірний.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку є обґрунтованими, не заперечуються представником відповідача, а тому вони підлягають до повного задоволення.

Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Між тим, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тому цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

За таких обставин невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, до уваги необхідно брати таке.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Через це, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За попередніми підрахунками судом середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 07 лютого 2020 року по день винесення рішення судом за 232 робочих дні становить 137 733,76 грн. (593,68 грн. середньоденна заробітна плата х 232 робочих дні = 137 733,76 грн.).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій на підставі посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 07 липня 2015 року ГУМВС України у Харківській області, рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати по сплаті судового збору за заявлені позивачем три позовні вимоги слід стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,141,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, ст.ст.21,47,115-117 КЗпП України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Бурштин України» про стягнення частини невиплаченої заробітної плати, стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України», м.Рівне, вул.Київська, 94, код 34112754 на користь ОСОБА_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 36958,41 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України», м.Рівне, вул.Київська, 94, код 34112754 на користь ОСОБА_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4902,69 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України», м.Рівне, вул.Київська, 94, код 34112754 на користь ОСОБА_1 , проживаючого АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10000,00 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України», м.Рівне, вул.Київська, 94, код 34112754 судовий збір в розмірі 2522,40 грн. та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 .

Відповідач: Державне підприємство «Бурштин України», м.Рівне, вул.Київська, 94, код 34112754.

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов