Постанова

Іменем України

20 травня 2021 року

місто Київ

справа № 754/3636/15-ц

провадження № 61-10298св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року у складі судді Голуб С. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») у березні 2015 року звернулося до суду із позовом про солідарне стягнення зі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 81 653, 52 євро.

Відповідач ОСОБА_2 у лютому 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом, який у березні 2016 року уточнив, про припинення договору поруки від 03 серпня 2007 року.

Також у березні 2016 року до суду першої інстанції надійшов зустрічний позов, у якому ОСОБА_3 просила визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 03 серпня 2007 року № K2S4GK00260065.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 03 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 .

Здійснено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), яке є правонаступником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у вересні 2019 року звернулося із апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишено без руху з метою надання доказів на підтвердження сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повернуто заявнику.

У січні 2020 року до суду апеляційної інстанції повторно надійшла апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у задоволенні клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на поновлення строку на апеляційне оскарження відмовлено. Визнано неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, зазначені заявником.

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року.

Суд апеляційної інстанції у своїх висновках керувався тим, що заявником не усунуто недоліки, не подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції із зазначенням інших поважних причини пропуску такого строку.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у червні 2020 року втретє звернулося із апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року.

Таке судове рішення мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції раніше відмовив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у відкритті апеляційного провадження за його апеляційними скаргами на те саме рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у липні 2020 року звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, справу направити до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію позивачем наданих йому процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову банку про солідарне стягнення з відповідачів кредитної заборгованості.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві: Сімоненко В. М., судді, які входять до складу колегії: Мартєв С. Ю. і Петров Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Погрібному С. О.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

За правилами частин першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень АТ КБ «ПРИВАТБАНК» неодноразово зверталося до суду апеляційної інстанції, оскаржуючи рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повернуто заявнику, ухвалами цього ж суду від 17 лютого 2020 року та 10 червня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Відмова у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України є безумовною процесуальною перешкодою, що унеможливлює наступні звернення з такими скаргами, оскільки положення цього Кодексу не містять винятків та обставин, за наявності яких суд апеляційної інстанції наділений правом на відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка попередньо зверталася із такою скаргою на це саме рішення, та якій відмовлено у відкритті апеляційного провадження за поданою нею скаргою.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що апеляційна скарга подана повторно особою на те саме судове рішення, не вправі оцінювати зазначені заявником обставини для надання права на повторне апеляційне оскарження, навіть якщо такі обставини й заслуговують на увагу, оскільки це не має правового значення на такій стадії розгляду справи судом.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повторно звернулося із апеляційною скаргою на те саме судове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України.

У таких висновках Верховний Суд врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 816/1310/16 (провадження № К/9901/52721/18), відповідно до якої положення процесуального права щодо відмови судом апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, є чіткими, які не викликають множинного розуміння, такі норми не підлягають обмеженню в застосуванні.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» № 19164/04 від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03, від 03 квітня 2008 року).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Оцінюючи доводи касаційної скарги про обмеження заявника у доступі до правосуддя, Верховний Суд врахував, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» реалізувало своє право на апеляційний перегляд рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року вперше у вересні 2019 році, ухвалою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу повернуто, вдруге - у січні 2020 року, ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України, а тому відсутні підстави вважати, що заявник був обмежений у доступі до правосуддя.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного застосування цих норм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі (відмову у відкритті).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»

(Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99).

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик