Справа № 496/2201/20
Провадження № 2/496/911/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Богдан Ю.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 06.12.2016 року у розмірі 12431 грн. 06 коп. та судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 06.12.2016 року з метою отримання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», звернулася відповідачка, підписавши анкету-заяву № б/н. При підписанні вказаної заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме: «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідачка. Виконання відповідачкою договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився. Проте, відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачує банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв`язку з чим станом на 20.04.2020 року у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 12431 грн. 06 коп., яка до теперішнього часу не погашена, що і стало підставою для звернення АТ КБ «ПриватБанк» з даним позовом до суду.

Від відповідачки надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити позивачу у задоволені позовних вимог та закрити провадження у справі. У відзиві відповідачка зазначає, що між нею та ПАТ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, про те, додаткового договору про збільшення тривалості позовної давності, та пункту у первісному договорі про надання кредитних коштів у якому би йшлось про збільшення терміну позовної давності за кредитним зобов`язанням немає, а тому керуючись ст. ст. 256, 257, 259 ЦК України, відповідачка вважає, що зобов`язань по поверненню кредитних коштів АТ «ПриватБанк» за позовною заявою в неї не виникає в зв`язку із закінченням строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також відповідачка вказує, що доказів збільшення строку позовної давності суду не представлено, і більше того, навіть якби така норма і була б передбачена Умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», то така умова за змістом правової позиції ВСУ, не була б складовою частиною укладеного кредитного договору, оскільки такий договір про збільшення строку позовної давності мав би бути підписаний нею, але за матеріалами справи таких умов вона не підписувала. Також позивачем не надано пояснення щодо нарахування заборгованості по процентам та комісією, а також нарахування пені, штрафів, неустойки. Відповідачка вказує, що заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не надав, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому вказаний позов є необґрунтованим, а позовні вимоги недоведені. Надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитним договором, підготовлені робітниками банку - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до неї. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, проте позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, а тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості її перед позивачем, а також суми відсотків зазначені в розрахунку та довідці є правильними. При цьому, відповідачка вказує, що в матеріалах справи також не міститься відомостей, що підтверджують факт наявності її заборгованості за кредитним договором у розмірі 12431,06 грн. Зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з неї лише у 2020 році, нарахувавши за період з дати порушення виконання зобов`язання до дати звернення з позовною заявою до суду проценти, пеню та штрафи, чим сприяв збільшенню розміру збитків відповідно до ст. 616 ЦК України. АТ КБ «ПриватБанк» надав суду докази про порушення відповідачем умов кредитного договору, яке полягає у несплаті щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів. В той же час за це порушення банком нараховано пеню і штраф, що відповідно до висновку Верховного суду України є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення. За таких обставин, неустойка у вигляді штрафів фіксована частина та процентна складова, стягненню з неї не підлягає. За загальним правилом період за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати один рік і належних доказів щодо погодження сторонами збільшення вказаного терміну позивачем суду не надано. Аналіз норми ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Також відповідачка вказує, що позивач просить стягнути з неї заборгованість за кредитом в розмірі 12431,06 грн. з них: 7976,88 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7976,88 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3336,03 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 50,00 грн. - нарахована пеня, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 568,15 грн. - штраф (процентна складова), але розмір нарахованих відсотків та пені за Кредитним договором № б/н від 06.12.2016 року не ґрунтується на доводах позивача, так як сума заборгованості за тілом Кредиту відсутня. Відповідачка також вказує, що позивачем не надано обґрунтованих пояснень за які саме послуги нараховувалась пеня та долучений позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, що вказує на те, що позивачем не доведено, що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг була ознайомлена відповідачка. Також позивачем не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами заяви була видана відповідачці, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. Також позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідачки рахунку, виписки по даному рахунку, які і мали би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Також відповідачка вказує, що позовна заява не відповідає вимогам ЦПК України, а саме позивачем не зазначено: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися в тому числі, якщо законом визначено обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Також в матеріалах справи не міститься доказів (поштових квитанцій) направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості. Відповідачка вважає, що позовна заява про стягнення кредитної заборгованості є поданою з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованою та передчасною.

Від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що позовна заява відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, що підтверджується ухвалою суду від 16.07.2020 року про відкриття провадження. Відповідачкою було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правила надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, які їй надано було у письмовому вигляді. Зміст кредитного договору, укладеного із позивачкою зафіксовано в заяві відповідачки, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах банку. Банком надані такі докази, які підтверджують факт укладення кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань, як: 1) копія кредитного договору; 2) розрахунок заборгованості; 3) копія паспорта відповідачки; 4) виписка по рахунку відповідачки. Щодо заперечення відповідачки стосовно не укладення кредитного договору позивач зазначив, що саме анкета-заява, підписана відповідачкою складає між банком та нею договір банківського обслуговування. Відповідачка не надала банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що відображається у розрахунку заборгованості за договором. Протягом дії кредитного договору відбувалася сплата щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується випискою по рахунку, відкритому на ім`я відповідачки, яка міститься у матеріалах справи. Відповідачкою не спростовано доводи банку щодо часткового здійснення нею погашення заборгованості по кредиту. Доводи відповідачки, що договір нею не підписувався не укладався є підставою для визнання його недійсним, проте відповідачкою відповідного позову до суду не було подано. Щодо ознайомлення відповідачки з умовами та правилами надання банківських послуг позивач зазначив, що відповідачкою підписано анкету-заяву, в якій зазначено, що вона висловила згоду на укладення кредитного договору та виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» та ознайомлена з умовами її використання. Сторонами при укладені договору були досягнуті усі істотні умови договору, так як Умови, Правила і Тарифи, які розміщені на сайті банку є загальнодоступними та відповідачка мала можливість ознайомлюватися із їх змінами. З виписки по картковому рахунку відповідачки вбачається рух коштів якими користувалася відповідачка, частково погашаючи свою заборгованість перед банком. Зазначена виписка є належним та допустим доказом по справі, а посилання відповідачки на те, що вказана виписка оформлена неналежним чином не є достовірною інформацією. Оскільки банк надав відповідачці кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на картку, оформлену не неї, між ним та відповідачкою був укладений кредитних договір, який ніким не оспорений та є дійсним, а отже є законні підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом. Крім цього, позивач зазначив, що посилання відповідачки на те, що банком не вживалися заходи врегулювання спору не обґрунтовані, адже законом не встановлена їх обов`язковість для спірних правовідносин, вимоги за надання кредитних коштів банком не надсилаються боржникам. Щодо одночасного нарахування пені та штрафу позивач зазначив, що заперечення відповідачки є помилковими, оскільки згідно ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, а не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, це просто різновид штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності можуть застосовуватися різний набір санкцій. Одночасне стягнення штрафу і неустойки не суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно - правової відповідальності за одне й те саме порушення. Стосовно строку дії договору та кредитної картки позивач зазначає, що строк дії картки зазначений на самій картці, поки відповідачка користувалася карткою строк дії договору був дійсним. Щодо посилання відповідачки на строк позовної давності позивач зауважив, що за кредитними договором, укладеним із відповідачкою було відкрито картковий рахунок на її ім`я, якою вона користувалася частково погашаючи заборгованість, відповідачка може користуватися кредитною карткою у межах строку дії картки, який на ній зазначений. Картка діє до останнього календарного дня вказаного на ній місяця, а строк картки, оформленої на відповідачку закінчується лише у червня місяці 2022 року, що підтверджується довідкою про видачу кредитної картки відповідачці. У зв`язку з тим, що обставини, викладені відповідачкою у відзиві на позовну заяву не відповідають дійсності позивач просив його позов задовольнити та стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором згідно наданого ним розрахунку.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду клопотання, в якому вказав, що на позовних вимогах наполягає, просить справу розглянути у його відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає та просить справу розглянути у її відсутність.

Приймаючи до уваги заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 06.12.2016 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, на підставі якого відповідачка підписала «Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку» (а.с.18).

Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві, відповідачка висловила свою згоду на те, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, при цьому вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Проте, у вищевказаній «Анкеті заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку» відсутні відомості про те яку картку було отримано відповідачкою, з якими саме Умовами та Правилами вона була ознайомлена і погодилася, підписуючи Анкету-заяву, відсутні умови кредитування, заява не містить даних про дійсне отримання відповідачкою кредиту.

Відповідно до довідки б/н, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким відповідачці були надані кредитні картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , термін дії останньої до 06/22, тобто картка була перевипущена (а.с.17).

Про факт отримання цих карток свідчить надана Банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 користувалась карткою з терміном дії до 06/22, зокрема, знімала кошти у банкоматах (01.09.2018 року), розраховувалась в торгівельній мережі (31.07.2018 року), що неможливо здійснювати без наявної картки, а також частково сплачувала заборгованість (17.05.2019 року).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 20.04.2020 року становить 12431 грн. 06 коп., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 7976 грн. 88 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 3336 грн. 03 коп.; заборгованість за пенею - 50 грн.; а також заборгованість по судовим штрафам - 1068 грн. 15 коп. (а.с.10).

Із матеріалів справи вбачається, що банком на підтвердження обґрунтування позову, крім розрахунку заборгованості, надано Виписку за договором по рахункам, оформленим на відповідачку за № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , станом на 22.04.2020 року, яка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5. Зазначена виписка є належним доказом отримання та користування відповідачкою кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості (а.с.11-15).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а ч. 1 ст. 1049 вказаного Кодексу встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору кредит у строк та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором, відповідачка порушила зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору.

Відповідачка заявила про пропуск позивачем строку позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яка, в даному випадку, міститься в матеріалах справи.

Ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України з цього приводу у Постановах від 19.03.2014 року № 6-14цс14, 03.06.2015 року № 6-31цс1 та від 14.12.2016 року № 6-2462цс16, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Таким чином, оскільки картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, то слід дійти висновку про те, що строк дії картки, відкритої на ім`я відповідачки - до останнього дня 06/22 року, згідно довідки, наданої позивачем.

Строк дії картки, оформленої на відповідачку зазначений на лицевій стороні Картки (місяць та рік), а отже відомий відповідачці.

У зв`язку з тим, що Банк звернувся до суду з позовом 26.05.2020 року, в межах строку позовної давності, суд приходить до висновку, що Банком строк позовної давності не пропущений.

Таким чином, суд виходить з того, що до вимог АТ КБ «ПриватБанк» про повернення отриманих у користування коштів в повному обсязі підстави для застосування позовної давності відсутні, користування коштами отриманими в межах встановленого на платіжну картку кредитного ліміту доведено.

Разом з тим, 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) прийнято постанову щодо стягнення грошових коштів по договору приєднання, за змістом якої банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, з огляду на відсутність підстав для застосування строку позовної давності, перебіг якого слід відраховувати зі спливу останнього дня місяця дії платіжної картки, зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 фактично отриманих, використаних та в добровільному порядку не повернутих грошових коштів (тіла кредиту) в сумі 7976 грн. 88 коп.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками, за пенею та штрафами за несвоєчасну сплату кредиту.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач до кредитного договору додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.19-74).

Між тим, суд критично оцінює доводи позивача про встановлення штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу (фіксованої частини) та штрафу (процентної складової), а також заборгованості за простроченими відсотками, виходячи з наступного.

З письмового розрахунку, доданого до позову вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням грошових зобов`язань за кредитним договором відповідачці нарахована пеня у розмірі 50 грн. Водночас, за вказане порушення до відповідачки також застосовано штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) 568 грн. 15 коп.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року по справі № 347/1910/15-ц, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач нараховує відповідачці пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв`язку з чим у задоволенні вимог про стягнення штрафів необхідно відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідачка зазначає, що вона у Умовами, Правилами та Тарифами банку у письмовому вигляді не ознайомлювалася та їх не підписувала.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У заяві позичальника від 06.12.2016 року процентна/відсоткова ставка не зазначена.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату відсотків не містять підпису відповідачки, а отже, позивачем не доведено, що відповідачка, підписуючи анкету-заяву, погодилася на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачка розуміла саме ці умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Вказаний правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (06.12.2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26.05.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із відповідачкою ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.

Проте, оскільки відповідачка відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту, і з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом у розмірі 7976 грн. 88 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту, а в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Як вбачається з наданого платіжного доручення № ІНВ98В33ТV від 18.05.2020 (а.с.1), позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2102 грн., а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 1345 грн. 58 коп. (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 7976 грн. 88 коп.*2102 грн./12461 грн. 06 коп.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. №36 постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 536, 549, 611, 634, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 61 Конституції України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 23.11.2006 року Хаджибеївським ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (місце знаходження - 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», код ЄДРПОУ - 14360570, МФО №305299, р/р № НОМЕР_5 (для погашення заборгованості та судових витрат)) заборгованість за кредитним договором б/н від 06.12.2016 року у розмірі 7976 грн. 88 коп. та судовий збір у розмірі 1345 грн. 58 коп.

Акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» в іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Суддя Л.О. Пендюра