Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 330/301/20-ц

провадження № 61-1718св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2020 року у складі судді Ковальчук О. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 грудня 2020 року у складі колегії суддів:

Крилової О. В., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2020 року акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2013 року між банком

та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами

якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 2 400 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів

за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана

нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг

і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором

не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом

на 31 жовтня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 306 617,78 грн,

з яких: заборгованість за кредитом - 2 400 грн; заборгованість

за відсотками за користування кредитом - 297 650,68 грн; заборгованість

за пенею - 6 567,10 грн; заборгованість за комісією - 0 грн. Разом з тим, законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості за кредитом, а кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника повернення будь-якої частини суми заборгованості за кредитом. У зв'язку з наведеним АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2013 року у розмірі 131 794,47 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 400 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом з 27 лютого 2013 року по 31 липня 2018 року - 129 394,47 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банком не доведено умови кредитних правовідносин з відповідачкою, факт їх порушення останньою, а також розмір заборгованості, її складові, період її існування та нарахування, що

є процесуальним обов`язком позивача. При цьому на запити суду

надати такі докази, зокрема, оригінал анкети-заяви, докази отримання відповідачкою кредитної картки банк не відповів.

Короткий зміст судового постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення,

а рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2020 року - без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що банком належними та допустимими доказами не доведено досягнення згоди щодо істотних умов кредитного договору з відповідачкою, отримання нею кредитних коштів у зазначеному ним розмірі та наявність

і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів. Такої інформації немає ні в анкеті-заяві, не зазначено про бажаний кредитний ліміт, а на запити надати докази банк не реагував. Також на підтвердження своїх вимог банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису відповідачки. Суд апеляційної інстанції, пославшись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), вказав, що вони не можуть розцінюватися

як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, так як заява не містить умов про розмір процентів та неустойки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній малозначній справі з підстав, передбачених підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,

та витребувано її матеріали з Якимівського районного суду Запорізької області.

У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року справу за позовом

АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що банком не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору та досягнення

згоди щодо істотних умов цього договору, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. Укладення вказаного виду договору підтверджується змістом анкети-заяви, за умовами якої позичальник своїм підписом приєднується і погоджується виконувати Умови та Правила банківських послуг, Тарифи банку, що в цілому складають договір банківського обслуговування. Відсутність підпису позичальниці на Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що вона не

була ознайомлена з ними, а також відсутності між сторонами договірних правовідносин та наявності заборгованості за кредитом. Суди не звернули уваги на те, що позичальник отримала кредитні кошти, користувалася

ними, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою

по картковому рахунку ОСОБА_1 , проте у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань за кредитним договором допустила заборгованість, чим порушила права банку.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 лютого 2013 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти

у розмірі 2 400 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту

на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом

у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом

та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана

нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг

і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг

(а. с. 11).

ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором

не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом

на 31 жовтня 2019 року, за розрахунком банку, утворилася заборгованість

у розмірі 306 617,78 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 400 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 297 650,68 грн; заборгованість за пенею - 6 567,10 грн; заборгованість за комісією - 0 грн.

Посилаючись на те, що кредитор на свій розсуд може вимагати

від боржника повернення будь-якої частини суми заборгованості

за кредитом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 131 794,47 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 400 грн; заборгованість за відсотками

за користування кредитом з 27 лютого 2013 року по 31 липня 2018 року - 129 394,47 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк

або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати

кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець

має право на одержання від позичальника процентів від суми позики,

якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести

ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів

у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність

та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Пред`являючи позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за кредитним договором, банк обґрунтовував свої вимоги тим, що між сторонами існують кредитні правовідносини, які підтверджується анкетою-заявою відповідачки від 27 лютого 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, випискою за картковим рахунком, виданою на ім`я ОСОБА_1 , та наданого розрахунку заборгованості

за кредитним договором від 27 лютого 2013 року станом на 31 жовтня

2019 року.

Дослідивши зазначені докази, суди встановили, що вони не підтверджують факт існування у ОСОБА_1 кредитної заборгованості саме на підставі укладеної з банком анкети-заяви від 27 лютого 2013 року, так як у вказаній анкеті-заяві не зазначено, якою послугою мала намір скористатися позичальниця та яку картку просила оформити на своє ім`я, не зазначено бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачці відповідно до її заяви, номер та строк її дії

(а. с. 11).

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2020 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_3 - та витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» оригінал анкети-заяви позичальника від 27 грудня 2013 року, докази отримання відповідачкою кредитної картки на суму 2 400 грн, докази ознайомлення

її з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку,

а також з Тарифами банку, виписку по картковому рахунку відповідачки

і виписку про строк дії кредитної картки (а. с. 60).

Проте вимоги суду, зазначені у наведеній вище ухвалі суду, банком не виконано (а. с. 77-83).

При цьому додані банком до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не містять підпису відповідачки, а, отже, їх не можна розцінювати як складову кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви

(а. с. 13-36).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої

Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов

та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи викладене, Умови та Правили надання банківських послуг

у ПриватБанкуі Тарифи обслуговування кредитної картки «Універсальна», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та додані банком

до позовної заяви, не є належним доказом того, що ОСОБА_1 ознайомилася саме з ними.

Саме тому суди вірно не погодилися із доводами банку про необхідність враховувати Умови та Правили надання банківських послуг у ПриватБанку.

Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що банком нараховано заборгованість за процентами та пенею, тоді як в анкеті-заяві відповідачки відсутня інформація щодо нарахування процентів та пені.

З огляду на викладене, суди були позбавлені можливості визначити, які саме правовідносини виникли між сторонами, розмір процентної ставки користування кредитними коштами та розмір відповідальності за порушення виконання кредитних зобов'язань.

При цьому розрахунок заборгованості за кредитним договором

від 27 лютого 2013 року, наданий банком, у період з 27 лютого 2013 року

по 04 липня 2013 року взагалі не містить відомостей щодо витрат клієнтом грошових коштів (а. с. 8).

Доводи касаційної скарги про те, що виписка по картковому рахунку, підтверджує отримання відповідачкою кредитної картки і користування встановленим на ній кредитним лімітом та її згоду з умовами кредитування не свідчить про незаконність судових рішень, так як ця виписка містить інформацію за карткою № НОМЕР_1 , тоді як банком не надано доказів отримання ОСОБА_1 саме цієї картки на підставі заповненої нею 27 лютого 2013 року анкети-заяви й не доведено, яку саме суму (тіло кредиту) відповідачка отримала.

З огляду на викладене, доводи АТ КБ «ПриватБанк» про наявність

у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, укладеним на підставі анкети-заяви 27 лютого 2013, є безпідставними, а суди відмовили

у позові через недоведеність позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують,

на законність судових рішень не впливають, а в основному направленні

на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець