Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 707/1359/16-ц

провадження № 61-503св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року у складі судді

Смоляра О. А. та постанову Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Єльцова В. О., Нерушак Л. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24 лютого 1994 року він та

ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 вересня 2014 року розірвано.

Під час шлюбу сторони побудували будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 та який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності.

Після розірвання шлюбу домовленостей щодо поділу майна не досягнуто.

Уточнивши позовні вимоги, просив визнати за ним та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та поділити цей будинок, виділивши йому та ОСОБА_2 по 1/2 частині (кожному) у будинку АДРЕСА_1 .

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов мотивовано тим, що оспорюваний будинок було побудовано її батьками ще до укладення її шлюбу з ОСОБА_1 .

Усі матеріали на будівництво були придбані її батьками.

Під час шлюбу вказаний будинок був лише введений в експлуатацію, що підтверджується рішенням Виконавчого комітету Черкаської районної ради народних депутатів від 18 квітня 1991 року № 62 про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_4 на

АДРЕСА_1 .

18 липня 1991 року було виготовлено та погоджено план забудови земельної ділянки.

06 квітня 1994 року Черкаським обласним бюро технічної інвентаризації виготовлено схематичний план на житловий будинок, в якому уже було відображено збудований житловий будинок. 09 липня 2006 року оформлено акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом садибного житлового будинку, господарських споруд до експлуатації, в якому комісією вказано, що будівництво розпочато у 1991 році і закінчено в 1994 році.

Ураховуючи викладене, просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини будинку

АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що сторони побудували жилий будинок за час шлюбу і за спільні кошти, тому житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності. У порушення вимог статті 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що будинок побудований за її особисті кошти.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд зазначив, що порівнюючи схематичний план від 24 березня 1994 року та технічний паспорт від 08 серпня 2006 року, можна дійти висновку про те, що за період із 24 березня 1994 року до 08 серпня 2006 року в жилому будинку прибудовано тамбур ІІІ площею 2,80 кв. м, гараж, сарай, колодязь. Під час шлюбу сторін житловий будинок не будувався, а були побудовані приналежні до жилого будинку прибудови, однак це не може бути підставою для визнання майна об`єктом спільної сумісної власності.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції зазначив, що не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що за ОСОБА_1 підлягає визнанню право власності на 1/3 частини спірного будинку, а за ОСОБА_2 - на

2/3 частини спірного будинку. Суд першої інстанції у порушення вимог статті 70 СК України, відійшовши від рівності часток спільної сумісної власності подружжя, не обґрунтував це жодною із обставин, які передбачені частинами другою і третьою цієї статті СК України. Суд апеляційної інстанції не визначив характер спірних правовідносин учасників справи, неправильно застосував норми сімейного законодавства України, які регулюють правовий режим майна подружжя, зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 і, як наслідок, не перевірив правильність застосування судом першої інстанції норми статті 70 СК України.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2018 року скасовано, прийнято нову постанову.

Позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 22 % домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності 78 % домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11 % домоволодіння на

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 89 % домоволодіння на

АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що будівництво будинку проводилось ОСОБА_2 з 1991 року до лютого 1994 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами, оскільки були отримані всі дозволи на будівництво, станом на квітень 1994 року готовність будинку складала 78 %. Будівельні матеріали, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме квитанціями про оплату будівельних матеріалів, які датовані 1991-1993 роками, на яких вказано замовника будівельних матеріалів, придбані ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ), її батьком ОСОБА_5 та колишнім чоловіком ОСОБА_2 у першому шлюбі ОСОБА_6 . Матеріали справи не містять жодного письмового доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 у період до реєстрації шлюбу приймав участь у будівництві будинку до лютого 1994 року, що ним було придбано певні будівельні матеріали чи оплачено роботу працівників, які займалися будівництвом даного спірного будинку.

Зміст доводів та вимоги касаційної скарги

У січні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України. Незважаючи на чіткі вказівки та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 травня

2019 року, суд апеляційної інстанції проігнорував їх, а саме: 1) не визнав право спільної сумісної власності на зазначене домоволодіння; та 2) не перевірив наявність чи відсутність підстав визначених частинами другою та третьою статті 70 СК України (відступлення від засад рівності часток подружжя). Суд апеляційної інстанції не досліджував нові докази, однак повторно прийшов до необґрунтованих висновків про визнання особистої приватної власності колишньої дружини на 78 % будинку усупереч постанові Верховного Суду. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 57, 60, 61, 70 СК України до спірних правовідносин. Установивши, що будинок був збудований батьками відповідачки, апеляційний суд дійшов суперечливого висновку про визнання частини будинку особистою приватною власністю відповідачки.

Короткий зміст відзиву

У лютому 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. Оскільки до реєстрації шлюбу готовність будинку становила

78 %, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вказана частина будинку не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що рішенням Виконавчого комітету Черкаської районної ради народних депутатів № 62 від 18 квітня 1991 року надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_4 на

АДРЕСА_1 .

Відповідно до плану забудови земельної ділянки від 18 липня 1991 року виготовлено та погоджено план забудови земельної ділянки на

АДРЕСА_1 .

Допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 зазначали, що будинок був збудований у 1993 році.

24 лютого 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

06 квітня 1994 року Черкаським обласним бюро технічної інвентаризації виготовлено схематичний план на цей житловий будинок, у якому вказано, що будівництво розпочато у 1991 році та закінчено в 1994 році (т. 1, а. с. 69).

Готовність будинку складала 78 % згідно з даними довідки Черкаського обласного бюро технічної інвентаризації від 15 квітня 1994 року № 342

(т. 1, а. с. 159).

Згідно з актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом садибного житлового будинку, господарських споруд до експлуатації від 09 липня 2006 року, пред`явлений до здачі житловий будинок громадянки ОСОБА_4 , розташований на АДРЕСА_1 , готовий до експлуатації.

У технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок

від 08 серпня 2006 року зазначено, що наявні побудовані будівлі, які відсутні на схематичному плані від 06 квітня 1994 року і які були зведені під час шлюбу позивача та відповідача, а саме: прибудовано тамбур ІІІ площею 2,80 кв. м, гараж, сарай, колодязь, що підтверджується копією плану земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 08 серпня 2006 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 13 лютого 2008 року, виданого Виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради,

ОСОБА_2 є власником житлового будинку площею 134,20 кв. м з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 вересня

2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

При вирішенні виниклого між сторонами спору суд апеляційної інстанції правильно застосував як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до січня 2004 року і має застосовуватись при вирішенні питання щодо визначення правового режиму спірного житлового будинку, будівництво якого розпочато в 1991 році і закінчено в 1994 році, так і положення Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, у питанні щодо поділу цього нерухомого майна, порушеного ОСОБА_1 (одним з подружжя) у 2016 році.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважним причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Установивши на підставі показань свідків та письмових доказів, що будівництво 78 % спірного будинку здійснювалося ОСОБА_2 з 1991 року до лютого

1994 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами, у цей період отримані всі дозволи на будівництво, придбані будівельні матеріали, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме квитанціями про оплату будівельних матеріалів, які датовані 1991-1993 роками, на яких вказано замовників будівельних матеріалів, якими є лише ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ), її батько ОСОБА_5 та колишній чоловік відповідачки ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на 78 % житлового будинку та визнання за сторонами права власності по 11 % житлового будинку за кожним.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. ОСОБА_1 не надав жодних доказів його участі у будівництві будинку у період із моменту укладення шлюбу до фіксації у квітні 1994 року Черкаським обласним бюро технічної інвентаризації готовності будинку на 78 %, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги первісного позову про визнання за сторонами права власності по Ѕ частині будинку. При цьому апеляційний суд зазначив, що порівнюючи схематичний план будинку від 24 березня 1994 року і технічний паспорт від 08 серпня 2006 року, можна дійти висновку, що за період із

24 березня 1994 року (один місяць після укладення шлюбу) до 08 серпня

2006 року (введення в експлуатацію) в жилому будинку прибудовано лише тамбур ІІІ площею 2,80 кв. м, гараж, сарай і колодязь.

Колегія суддів відхиляє довід касаційної скарги про те, що апеляційний суд встановив, що будівництво здійснювалося лише батьками його колишньої дружини, що унеможливлює визнання за нею права власності на 78 % будинку, оскільки земельна ділянка під будівництво будинку надавалась ОСОБА_2 , яка є забудовником, а відтак і власником спірного житлового будинку незалежно від того, що участь у його зведенні брали її батьки.

Арґументи касаційної скарги щодо невиконання судом апеляційної інстанції вказівок суду касаційної інстанції є неприйнятними, оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що спільним майном подружжя є частина спірного будинку (22 %), і поділив цю частину між сторонами порівну відповідно до вимог статті 70 СК України, врахувавши таким чином у повній мірі мотиви, наведені у постанові суду касаційної інстанції, якою скасовані судові рішення судів першої і апеляційної інстанції, ухвалені за результатами першого розгляду справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України (в редакції станом на 07 лютого

2020 року) знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, судові рішення - без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова апеляційного суду - залишенню без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого

2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук