Справа № 243/6920/20
Провадження № 2/243/151/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

За участю

секретаря судового засідання Мірошниченко В.В.,

Маслової К.С.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Слов`янська, цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до ОСОБА_2

вимоги позивача: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

І. Стислий виклад позиції позивача.

1. У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним.

Їй на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду від 12.11.2010 року належить будинок з прилеглими господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 29138315 від 25.02.2011 р. Право власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений 09.07.2011 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А., зареєстровано в реєстрі за № 3179.

Відповідач по справі є колишнім чоловіком позивачки, шлюб з яким розірвано 30.04.2007 року.

Після розірвання шлюбу з відповідачем у судовому порядку, позивач згідно рішення суду отримала право власності на житловий будинок з прилеглими господарськими та побутовими спорудами та згідно договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку. Відповідач з дати набуття чинності судового рішення та укладання договору купівлі-продажу право на зазначені вище об`єкти нерухомості не має.

До 2014 року відповідач проживав у будинку, обіцяв позивачу добровільно знятись з реєстраційного обліку, але обіцянку не виконав.

Після завершення АТО позивач разом з відповідачем переїхали на постійне місце мешкання до міста Краматорськ.

Відповідач не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку місця проживання у будинку.

Останнім відомим місцем реєстрації відповідача є АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований за зазначеною адресою.

З 2014 року і до тепер за місцем реєстрації свого останнього проживання у будинку АДРЕСА_1 відповідач не мешкає, будь-які його речі у будинку відсутні.

Відповідач ніяких договорів щодо користування належним позивачу будинку не укладав, витрат по утриманню будинку не несе.

Наявність реєстрації відповідача у будинку перешкоджає позивачу в оформленні субсидії за користування послугами постачальників теплоносіїв, за необхідність вільно та безперешкодно провести відчуження, та інше, тобто перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню належним їй на праві власності будинком.

У зв`язку з викладеним, просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

2. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та пояснила, що з 1999 року по 2007 рік вони перебували у шлюбі, від якого мають сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2007 рокі, після розірвання шлюбу з відповідачем вони розподілили майно, і будинок АДРЕСА_1 залишився у її власності. З 2007 по 2009 рік вони разом не мешкали, а після цього їх відносини відновилися і вони стали мешкати разом за будинку за спірною адресою. У 2015 році до будинку переїхала її мати, а вона разом з сином та відповідачем переїхали на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_2 у квартиру, що також належить їй на праві власності, де мешкали до зими 2019 року. Після цього їх відносини погіршилися і вже новий 2020 рік вони зустрічали з відповідачем окремо. З 2020 року вона разом з сином зняли квартиру та стали мешкати за адресою: АДРЕСА_3 , а відповідач зняв собі квартиру у м. Краматорську.

Особистих речей відповідача у будинку не має, він там не мешкає, іноді користується гаражним приміщенням. Відповідач не намагався вселитися у будинок, не розглядає його як своє постійне житло, не сплачує комунальні послуги, у зв`язку з чим її мати ОСОБА_3 несе тягар по сплаті комунальних платежів. Просить суд задовольнити її позовні вимоги.

Додала, що у будинок АДРЕСА_1 вони приїжджають тільки у вихідні дні. На території будинку є гараж, де була машина відповідача та рибальські снасті, але весною 2020 року вона закрила будинок та інший засок, від якого ключів у відповідача не було, оскільки мав місце факт крадіжки відповідачем грошових коштів її матері з будинку. Крім того, у них неприязнені стосунки з відповідачем, оскільки він веде себе неадекватно та вчиняє фізичне насильство стосовно неї, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до поліції. Вважає, що йому нічого робити у будинку, тому ключі йому і не дала.

Під час спільного проживання з відповідачем, коли вони приїздили у спірний будинок, то мешкали у літній кухні, вона обладнана всівм необхідним для проживання.

3. Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Обставини спільного життя з позивачкою підтвердив. Додав, що, він з сім`єю, а саме з позивачкою та їх спільним сином до жовтня 2019 року постійно мешкали у будинку АДРЕСА_1 . На даний час він мешкає у найманій квартирі, а у будинку мешкає теща ОСОБА_3 , яка весною 2020 року винесла з будинку усі його речі до сараю. Разом з тим, він кожен день буває у м. Слов`янську, кормить собаку, у гаражі знаходиться його машина. З Нового року 2020 року він будинком не користується, так як теща змінила замки. Ключі від вхідних дверей у нього відсутні.

З заявою про усунення перешкод у користуванні будинком він нікуди не звертався, але це фактично його єдине місце проживання та реєстрації, іншого житла у нього немає, тому просить суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Додав, що він неодноразово намагався зайти у будинок, але його не пускала теща, ключів від будинку він не має.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справ.

4. Заяв до суду не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

5. Ухвалою суду від 16.09.2020 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.46).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

6. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду від 12.11.2010 року належить будинок з прилеглими господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 29138315 від 25.02.2011 р. Право власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений 09.07.2011 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А., зареєстровано в реєстрі за № 3179 (а.с.8-9,13,16-17).

7. Як вбачається з наданого свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.07.2011 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30.04.2007 року розірвано. (а.с.10).

8. З довідки Слов`янської міської ради та домової книги слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачем зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач по справі (а.с.5-7).

9. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що вона є матір`ю позивачки. Мешкала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 23.10.2013 року разом з родиною доньки: позивач, відповідач та їх неповнолітній син. У вересні 2014 року донька знялася з реєстрації у цьому будинку та разом з чоловіком та сином переїхали до м. Краматорська у квартиру позивачки. Частину особистих речей вони забрали, а частину залишили, якими користувалися, коли приїжджали у спірний будинок.

23.09.2019 року між нею та відповідачем виникла сварка. Вона його особисті речі, що знаходилися у будинку перенесла до літньої кухні, щоб він більше у будинок не заходив. Також стала замикати будинок на інший замок, ключів від якого у відповідача не було. Він приїзжав у будинок АДРЕСА_1 , кормив свого собаку, який був у дворі; перебував у літній кухні, де були його речі; користувався та користується гаражем, де знаходиться автомобіль.

Додала, що дійсно 18.06.2020 року між нею та відповідачем була сварка, який докоряв їй, що вона особисто, без його згоди перенесла його речі до літньої кухні.

28.06.2020 року він разом зі своїми батьками приїхали за спірною адресою та хотіли святкувати день народження відповідача, вона почала цьому перешкоджати, обурюватися, між ними всіма була сварка.

10. Свідок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомили, що вони є сусідками позивачки, їм відомо, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, та з 2014 року він не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , його речей у будинку вони не бачили. Відповідач приїздить за вказаною адресою годує собаку, користується гаражем, де стоїть його машина, а також літньою кухнею.

Свідок ОСОБА_6 додала, що відповідач приїздить 1-2 рази на місяць. У спірному будинку останній раз була 5 років тому

Крім того, свідок ОСОБА_4 підтвердила, що акт про фактичне проживання за № 186 від 04.08.2020 року, який складений у її присутності, відповідає дійсності, але у будинку по АДРЕСА_1 вона була 2 рази.

11. Відповідно до акту про фактичне проживання від 04.08.2020 року № 186, складеного керівником комітету мікрорайону Черевківка м. Слов`янська ОСОБА_7 , сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не мешкає за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час, особистих речей ОСОБА_2 на даній житловій площі не має (а.с.19).

12. Суд критично відноситься до вказаного акту, оскільки в судовому засіданні свідки фактично спростували обставини, викладені в акті. Крім того, суд не погоджується із зазначеними відомостей в акті про відсутність речей відповідача, так як свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що вона була у будинку 2 рази та зазначила, що вона речей не бачила, а не їх відсутність, а свідок ОСОБА_5 взагалі вказала, що вона не була у будинку 5 років.

13. Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомила, що вона є сусідкою, її будинок розташований навпроти. Зі слів сусідки ОСОБА_6 їй відомо, що 2-3 місяці по тому у сім`ї ОСОБА_10 була якась сварка, приїжджала поліція. Вона бачила ОСОБА_2 влітку во дворі, він гуляв з собакою, во дворі стояла його машина. Він їй розповів, що не може попасти у будинок, так як його теща змінила у будинку замки.

14. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у судовому засіданні також підтвердили той факт, що вказаний будинок відповідач не може використовувати, так як теща змінила замки. Їм відомо, що у будинку знаходяться речі відповідача, в сараї знаходяться рибальські снасті, в гаражі стоїть його машина. До того, як були змінені замки, він приходив у будинок, там були його особисті речі, він переодягався у будинку. Свідок ОСОБА_11 додав, що відповідач цікавився цим будинком саме як своїм житлом, оскільки іншого житла, ніж спірне у нього немає, особисто бачив речі відповідача у будинку: брюки, комбінезон.

15. Відповідно до акту про фактичне проживання від 11.09.2020 року № 224, складеного секретарем комітету мікрорайону Черевківка м. Слов`янська Словак З.Г., відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за вказаною адресою з 19.12.2003 року про що свідчать сусіди ОСОБА_9 та ОСОБА_13 (а.с.42).

V. Оцінка Суду.

16. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

17. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

18. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

19. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

20. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

21. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

22. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

23. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

24. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

25. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

26. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

27. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

28. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

29. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

30. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

31. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

32. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

33. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

34. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

35. У даній справі судом були досліджені причині не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі, зокрема те, що між сторонами, в тому числі і матір`ю позивачки ОСОБА_3 , яка проживає у будинку АДРЕСА_1 існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом.

36. В судовому засіданні відповідач показав, що він неодноразово намагався вселитися в будинок, але не міг цього зробити через відсутність ключів від вхідних дверей та сварок між сторонами за участі ОСОБА_3 , наслідком яких були виклики поліції. Даний факт в судовому засіданні також підтвердили і позивач та ряд свідків, в тому числі ОСОБА_3 , яка безпосередньо чинила перешкоди у користуванні житлом відповідачу із згоди позивачки, що описано вище.

37. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач мешкав у цьому будинку тривалий час з родиною, та іншого житла та місця реєстрації не має та мало місце перешкоджання відповідачу в користуватися житловим приміщенням,

38. Таким чином наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позивачем не надано на підтвердження своїх позовних вимог переконливих доказів, тому позов ОСОБА_1 щодо усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, не підлягає задоволенню.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

39. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з врахуванням п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір з відповідача не стягується, оскільки він сплачений позивачем при поданні позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 383, 391,405 ЦК України, ст. ст. 150,156 ЖК України, ст.ст. 10,12,13,259,263-265,268,280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до Донецького Апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їй пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко