Апеляційне провадження № 22-ц/824/4126/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Київ

Унікальний номер 2609/25248/12

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухваленого 16 жовтня 2020 року в приміщенні суду під головуванням судді Букіної О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що у грудні 2007 року відповідачами було здійснено самовільну заміну старої дверної коробки вхідних дверей в їх квартиру на нову. Заміна відбулася в коридорі загального користування. Під час заміни дверей відповідачі здійснили пошкодження, привівши в непридатний стан радіопроводку та електропровід дзвінка до їх квартири, що були прокладені, як відповідні комунікації.

Згідно припису Комунального підприємства житлового господарства Солом`янського району м. Києва ДЕЖ 901 від 12.12.2007 відповідачам було запропоновано терміново відновити пошкодженні комунікації.

Згідно припису Комунального підприємства житлового господарства Солом`янського району м. Києва ДЕЖ 901 від 16.01.2008 відповідачам було запропоновано відновити електропровід до дзвоника їх кв. 51.

Постановою № 556 від 26.06.2008 про накладення адміністративного стягнення ОСОБА_3 за допущене порушення правил користування жилим будинками, а саме: у своїй квартирі, при заміні існуючої дверної коробки було пошкоджено системи електрозабезпечення, радіотрансляції, телефонізації в кв. 51, було збільшено нішу в стіні коридору, був притягнений до адміністративної відповідальності.

Факт заподіяння матеріальної шкоди саме відповідачами підтверджується також рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та Висновками експертів КНДІСЕ.

Розмір матеріальної (майнової) шкоди, завданої відповідачами, становив: вартість ремонтних робіт - 11 299,22 грн., витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи - 5 385,60 грн., 10 000 грн. вартість піднайму житла на час проведення в квартирі ремонтних робіт в повному обсязі.

Також їм було завдано моральної шкоди, яка виявилася у переживаннях з приводу пошкодження майна, оскільки протягом 9 років вони не могли користуватися дзвінком до квартири та слухати радіо, сплачуючи щомісячно абонентну плату, що в свою чергу призвело до порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації та відновлення.

З огляду на викладене, враховуючи заяви про уточнення позовних вимог та клопотання про збільшення розміру позовних вимоги, просили стягнути із відповідачів на їх користь в якості відшкодування матеріальної шкоди грошову суму в розмірі 26 688,82 грн. та 5 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачів по 2 000,00 грн моральної шкоди кожному. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказували, що суд першої інстанції не врахував наявності доказів вини відповідачів та необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди, хоча в самому рішенні вказав на наявність вини відповідачів у спричиненні шкоди позивачам.

До того ж залишив поза увагою висновок експертизи, в якій було вказано на орієнтовну вартість проведення ремонтних робіт.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 7 т. 1).

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності в рівних долях належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 28 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Між тим, суд вважав за доцільне стягнути 2000,00 грн моральної шкоди з відповідача ОСОБА_3 на користь кожного з позивачів, оскільки внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 були порушені права позивачів, що в свою чергу призвело до порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам, рішення суду відповідає з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Звертаючись з позовом до суду, позивачі просили стягнути із відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 26 688,82 грн., яка складається:

-11 299,22 грн. - вартість ремонтних робіт (відповідно висновку експертів № 23056/15-42 від 16.03.2016);

-5 385,60грн.- витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи;

-10 000,00 грн. - піднайм житла на час проведення ремонтних робіт.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки).

Як вбачається, відповідно до припису дільниці по експлуатації житла № 901 Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва від 16 січня 2008 року, мешканцям квартири АДРЕСА_2 , запропоновано відновити електропровід до дзвоника квартири АДРЕСА_1 , який було пошкоджено при встановленні металевих дверей до своєї квартири (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до листа ВАТ «Укртелеком» від 10 квітня 2008 р., фахівцями Центру технічної експлуатації радіофікації проведено обстеження квартири позивачів та встановлено, що лінія радіофікації до квартири позивачів пошкоджена під штукатуркою при встановленні дверей у сусідню квартиру АДРЕСА_3 (а.с.11 т.1).

У судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що роботу радіо та електродзвінка в квартирі АДРЕСА_1 не відновлено.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Згідно з висновком експертів № 5454/13-43/8339/13-37/8808/13-33 від 09.07.2014 вбачається, що місце припустимого пошкодження проводів радіо кабелю, який прокладений від розподільного щитка до квартири та електропроводу до дзвінка квартири АДРЕСА_4 знаходиться всередині стіни між вхідними дверми кв. АДРЕСА_5 та кв. АДРЕСА_6 .

Крім того, вартість ремонтно-будівельних робіт, які необхідно провести в приміщені квартири АДРЕСА_1 для відновлення радіо- та електропроводки (об`єм виконання яких, можливо було визначити за результатами проведеного обстеження) може становити 3 509,00 грн. (а.с. 78-100 т. 3).

Відповідно до висновку експертів № 23056/15-42 від 16.03.2016 вартість ремонтних робіт, які необхідно провести для відновлення роботи радіо та електродзвінка в коридорі квартири АДРЕСА_1 (об`єм виконання яких, можливо було визначити за результатами проведеного обстеження) може становити 226,44 грн.

Вартість використаних матеріалів та відновлювально-ремонтних робіт в приміщені коридору квартири АДРЕСА_1 після прокладки радіо- та електропроводки у капітальній стіні (об`єм виконання яких, можливо було визначити за результатами проведеного обстеження) може становити 4 172,78 грн.

З урахуванням вартості послуг стосовно демонтажних та монтажних робіт елементів меблевих конструкцій та акваріумної стійки, які знаходяться в приміщенні коридору квартири АДРЕСА_5 , вартість робіт може складати 11 072,78 грн. (а.с. 103-110 т. 4).

Як вбачається із висновків експертиз, останні містять орієнтований розмір витрат, які позивачі можуть понести на відновлення своїх порушених прав.

Відповідь начальника ЦТЕРФ ВАТ «Укртелеком» від 11.05.2010 р. про те, що проводка під штукатурко від розподільчого щитка до рогу сходової площадки між № 51 та № 52 знаходиться в справному стані, а для подальшого визначення місця пошкодження проводки необхідно провести вимірювання в квартирі позивачів, які відмовились від проведення такого вимірювання, з урахуванням відсутності доказів проведення відповідачами відповідних робіт з відновлення систем електрозабезпечення та радіотрансляції в квартирі позивачів, не може бути належним доказом на спростування доводів позивачів в частині порушення їх прав (а.с. 56 т. 1).

Судом першої інстанції зазначено, що доказів того, що позивачі понесли витрати на відновлення своїх порушених прав в частині матеріальних збитків останніми не надано.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується з вказаним, адже наявність висновку експерта, в якому зазначено ймовірну суму вартості робіт, не можна вважати належним та допустимими доказом у справі.

Таким чином, не підлягають до задоволення вимоги позивачів про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 11 299,22 грн. для відновлення становища, яке існувало до пошкодження майна позивачів, оскільки доказів понесення фактичних витрат на відновлення проводки позивачами не надано.

І хоча, як встановлено судом та не заперечувалося позивачами в суді першої інстанції, станом на день ухвалення рішення радіо- та електропроводка до квартири позивачів не відновлена, як і не здійснені відповідні будівельні роботи, позивачі не позбавлені права звернутися до суду з позовом за наслідками проведених ремонтних робіт та відшкодувати за рахунок відповідачів понесені витрати на ремонт.

Стосовно вимоги позивачів про стягнення із відповідача витрат на піднайм житла на час проведення ремонтних робіт у розмірі 10 000,00 грн., то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такі вимоги є необґрунтованими, так як вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а також не підтверджені необхідністю у понесенні таких витрат.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вини ОСОБА_4 не встановлено, а тому правових підстав для стягнення з неї матеріальної та моральної шкоди немає.

Також є вірним висновок суду першої інстанції та надано належну оцінку щодо вимог про стягнення моральної шкоди і апеляційний суд не вбачає підстав для зміни розміру стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_3 на користь позивачів.

Відповідно до постанови №556 Адміністративної комісії Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, що набула чинності 26.06.2008, ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП у виді штрафу за допущене порушення правил користування жилими будинками. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що порушення виявилось в тому, що у своїй квартирі, при заміні існуючої дверної коробки було пошкоджено системи електрозабезпечення, радіотрансляції, телефонізації в квартиру АДРЕСА_5 ; було збільшено нішу в стіні коридору (а.с. 12 т. 1).

Згідно з рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року, яким рішення Солом`янського районного суду від 11 листопада 2013 року змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову встановлено вину відповідачів в порушенні прав позивачів (т.3 ас. 174-177).

Наведені вище докази та обставини в своїй сукупності підтверджують факт того, що саме із вини відповідача ОСОБА_3 відбулося пошкодження майна позивачів.

ОСОБА_3 на спростування доводів позивачів не надано суду належних та допустимих доказів, на підтвердження відсутності своєї вини в порушенні прав позивачів.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим,органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За положеннями ч.1. п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як встановлено, внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_3 , що встановлено також постановою №556 Адміністративної комісії Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, були порушені права позивачів, оскільки останні не можуть користуватися дзвінком та радіо до своєї квартири, що в свою чергу призвело до порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації та відновлення.

Суд першої інстанції вірно встановив, що моральна шкода заподіяна позивачам полягає в отриманих та триваючих до часу ухвалення судового рішення моральних стражданнях у зв`язку з порушеним їх права відповідачем ОСОБА_3 і такий розмір шкоди у сумі 2000,00 грн на користь кожного з позивачів є достатнім та розумним.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам поданої до суду першої інстанції позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що ж до доводів апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, вони, також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: