ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3783/21 Справа № 202/3971/19 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Комлик Дар`ї Сергіївни

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21 серпня 2017 року він надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 160000,00 грн., які остання зобов`язалася повертати щомісячно 21 числа, починаючи з 21 вересня 2017 року по 21 лютого 2019 року.

Однак, ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала та грошові кошти не повернула.

У зв`язку з викладеним, просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 160000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 12494,78 грн., три проценти річних у розмірі 3960,00 грн. та проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 23515,59 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 серпня 2017 року у розмірі 199970,37 грн., що складається з наступного: сума основного боргу 160000,00 грн.; індекс інфляції за весь час прострочення 12494,00 грн.; проценти на рівні облікової ставки Національного банку України 23515,59 гривень.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не повернула взяті нею у позику грошові кошти, тобто не виконала зобов`язання належним чином, відповідно до умов договору позики, а тому позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Комлик Д.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність в матеріалах справи доказів отримання від позивача грошових коштів у сумі 160000,00 грн., оскільки розписка, яка надана позивачем, не була написана власноруч відповідачем. В матеріалах справи відсутні докази передачі зазначеної суми, що є обов`язковою умовою укладення договору позики.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскарженого рішення.

Судом встановлено, що 21 серпня 2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 160000,00 грн., з подальшою щомісячною виплатою у розмірі 9000 гривень.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно положень статті 545 ЦК України, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу.

Виходячи з положень статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання за розпискою від ОСОБА_1 на суму 160000,00 грн., ОСОБА_2 повинен був повернути ОСОБА_1 оригінал розписки, або ж на вимогу відповідача видати розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Таким чином, ОСОБА_1 позичила зазначену у розписці суму у ОСОБА_2 , а не повернувши її в повному обсязі, порушила свої зобов`язання.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Окрім того, згідно статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В договорі позики, відповідно до розписки від 21 серпня 2017 року, не зазначено розмір процентів, а також не зазначено, що позика є безпроцентною, таким чином з відповідача підлягають стягненню проценти на рівні облікової ставки Національного банку України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши не виконання відповідачем боргового зобов`язання у визначений строк, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний повернути позивачу заборгованість за договором позики з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України та статтею 1048 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що розписка, яка надана позивачем, не була написана власноруч відповідачем не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознаввчої експертизи, яке ухвалою суду від 21 серпня 2019 року було задоволено, однак, вказану ухвалу експертною установою не виконано, оскільки кошти за проведення експертизи, відповідно до розрахунку, від відповідача не надійшли.

Згідно зі статтею 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, у суд відсутні підстави вважати, що розписка від 21 серпня 2017 року написана не власноручно ОСОБА_1 , оскільки відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аргументи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів передачі суми позики підлягають відхиленню, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок суду кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Комлик Дар`ї Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова