Справа № 700/126/21
Провадження № 2/700/144/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретарів судового засідання Мельніченко Н.І., Кравець І.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка цивільну справу №700/126/21 провадження № 2/700/144/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яку до смерті доглядав та поховав за власні кошти. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 1,99 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Почапинської сільської ради, кадастровий номер :03:001:0500. За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 26 лютого 2008 року секретарем Почапинської сільської ради Павленко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 162, відповідно до якого вищевказану земельну ділянку заповіла йому. Бажаючи оформити спадкове майно, він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак отримав відмову у зв`язку з пропущеним строком для прийняття спадщини та наявністю заповіту на інших спадкоємців. Зі змісту наявного заповіту стало відомо, що все своє майно, у тому числі і земельну ділянку спадкодавець заповіла ОСОБА_2 . ОСОБА_3 була похилого віку і не могла проживати сама в с. Почапинці Лисянського району Черкаської області, тому в 2014 році він забрав матір проживати за його місцем проживання в с. Мліїв Городищенського району до її смерті, житловий будинок в с. Почапинці, який почав руйнуватися вирішили продати. Проте, так як даний будинок був побудований в 40-50 роках, документи на нього були відсутні. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 вже проживав у цьому будинку і погодився його купити без документів, то передали з матір`ю йому даний будинок з рухомим майном шляхом складання заповіту на це майно. Земельну ділянку спадкодавець не бажала передавати ОСОБА_2 . У свою чергу відповідач не заперечує даного факту, оскільки йому було відомо щодо спадкування лише житлового будинку, на земельну ділянку він не претендує. Звернувшись до нотаріуса з питанням недійсності частини заповіту, їм було роз`яснено, що дане питання може бути вирішено в судовому порядку, так як нотаріус не може особисто змінювати заповіт. За таких обставин змушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Вказував на те, що його мати, складаючи заповіт на ОСОБА_2 не мала на меті заповідати йому земельну ділянку, мова йшла лише про будинок. Очевидно, що мати не читала заповіту і підписала те, що підготував секретар сільської ради.

Відповідач у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, вислухавши позивача, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мліїв Городищенського району Черкаської області померла мати позивача ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 12.12.2016 року.

Після смерті спадкодавця залишилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 1,99 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Почапинської сільської ради, кадастровий номер :03:001:0500.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 26 лютого 2008 року секретарем Почапинської сільської ради Павленко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 162, відповідно до якого вищевказану земельну ділянку заповіла своєму сину ОСОБА_1 .

Із постанови державного нотаріуса Лисянської державної нотаріальної контори № 134/02-31 від 03.02.2021 року вбачається, що позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини. Однак отримав відмову у зв`язку пропуском строку, встановленого для прийняття спадщини та наявністю іншого заповіту, для прийняття спадщини за яким звернулися інші спадкоємці.

Спадкодавець ОСОБА_3 залишила заповіт від 15.09.2015 року, посвідчений секретарем Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за № 125, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 07.12.2020 року № 594, ОСОБА_3 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно проживала без реєстрації у с. Мліїв Городищенського району Черкаської області за адресою: АДРЕСА_1 . На час смерті із нею проживав та вів спільне господарство син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

ОСОБА_3 була дієздатною, особисто підписала заповіт, який за допомогою загальноприйнятих технічних засобів складений секретарем Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області та посвідчений ним. (а.с. 8).

Позивач стверджує, що його мати підписала заповіт не зовсім усвідомлюючи про що йдеться з огляду на її вік та фізичний стан.

Разом з цим заповіт прочитаний та підписаний ОСОБА_3 особисто, про що свідчить її підпис.

Для забезпечення змагальності процесу за приписами ст. 10 ЦПК України суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов`язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Із клопотаннями про призначення будь-яких експертиз щодо психічного чи фізичного стану здоров`я спадкодавця сторони не звертались, медичних карток чи інших доказів нявності у ОСОБА_3 хвороб, які б завадили померлій усвідомлювати суть заповіту позивач не надав.

Тому суд не має сумнівів, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а також, що в момент складання заповіту вона розуміла значення своїх дій і могла керувати ними.

Додатково слід зазначити, що за життя заповідач мав можливість у будь-який час скасувати заповіт. Право заповідача на скасування заповіту є невід`ємною частиною гарантованої Цивільним кодексом України свободи заповіту. Підставою скасування заповіту може бути тільки воля та бажання заповідача, який під час цієї дії був дієздатним, усвідомлював значення своїх дій, міг керувати ними та не помилявся щодо настання правових наслідків. Оскільки заповіт є одностороннім правочином, то згода осіб, зазначених в заповіті на його скасування не потрібна.

Статтею 1254 ЦК України передбачені способи скасування заповіту: складання нового заповіту, який скасовує попередній, та скасування заповіту шляхом вчинення самостійного одностороннього правочину - скасування заповіту.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Обставин, які б свідчили, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі, не встановлено.

Щодо заяви відповідача про те, що він не заперечує проти задоволення позову, то суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно суперечить вимогам законодавства України та порушує волю заповідача.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином позивач не довів, що в момент складання заповіту 15 вересня 2015 року спадкодавець ОСОБА_3 , була недієздатною, не усвідомлювала своїх дій, внаслідок чого її волевиявлення не було вільним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 19, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 травня 2021 року.

Суддя Н. В. Бесараб