ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/85/21 Справа № 175/600/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Куценко Т.Р.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що 18 серпня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що було зроблено актовий запис Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області № 592.

Від шлюбу у них є малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №175/2486/14-ц від 16 липня 2014 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

Фактично, їх шлюбні стосунки було припинено на початку 2013 року. З того часу відповідач життям сина взагалі не цікавиться, не приймає участі у його вихованні, не сприяє всебічному розвитку дитини.

На сьогоднішній дитина фактично не пам`ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за останні роки бачився з батьком дуже рідко.

З 2014 року позивач з сином проживаємо окремо від відповідача. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Так як зв`язок з відповідачем відсутній, позивач не має змоги отримати від відповідача нотаріальний дозвіл на виїзд дитини, ОСОБА_4 не може відпочивати та навчатися за межами України.

Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день здійснюю лише позивач. Батько участь в цій сфері життя дитини ніколи не приймав. На сьогоднішній день стан здоров`я дитини задовільний.

Враховуючи інтереси малолітнього, 01 червня 2017 року на сесії Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення «Про доцільність позбавлення батьківських прав», тому позивач в інтересах дитини звернулась до суду.

Зазначені обставини підтверджують злісність невиконання батьківських обов`язків відповідачем відносно сина.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд позбавити батьківських прав батька дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.182-185, т.1).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 29 серпня 2019 року відмовлено (а.с.222, т.1).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.228-238, т.1).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що батьком ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до рішення сесії Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення від 01 червня 2017 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав» рекомендовано позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_3 .

Опитані в ході судового засідання у суді першої інстанції ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , показали, що батько не приділяє уваги синові та не виявляє бажання з ним спілкуватися, після їх розлучення відповідач також втратив бажання спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки дії відповідача засвідчують, що він втратив інтерес до дитини, не має бажання та можливості утримувати, виховувати його, не створює задовільні умови для проживання сина.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пункті 16 Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року - зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення, місцевим судом не враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 , позивачем не надано.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки ОСОБА_1 та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача щодо ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, ОСОБА_1 заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального право, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 3 та частини 13 ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей про позбавлення батьківських прав відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: