ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/56/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Комунального підприємства «Наше місто», третя особа: Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до Запорізької міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір.

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначив, що з 2003 року він проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації шлюбу однією сім`єю з ОСОБА_2 , яка була наймачем кімнати на підставі ордеру № 126 серії М від 11 лютого 2016 року, ними здійснювалась оплата комунальних послуг.

Зазначений гуртожиток перебуває у веденні Запорізької міської ради та обслуговується КП «Запоріжремсервіс».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Після смерті квартиронаймача ОСОБА_2 він звернувся до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради із заявою про заміну квартиронаймача, однак йому було відмовлено у зв`язку із відсутністю підтверджень факту спільного проживання з померлою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2019 року встановлено факт його спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , з 2003 року по 05 січня 2019 року.

На підставі зазначеного просив визнати за ним право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати КП «Наше місто» укласти з ним договір найму зазначеного житлового приміщення.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району, КП «Наше місто».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на встановлення факту його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оплату комунальних послуг, визнання ОСОБА_2 його права на користування житловим приміщенням, відсутність в нього іншого житла, просив скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Запорізька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що з позивачем договір найму не укладався, зобов`язання щодо оплати комунальних послуг до смерті ОСОБА_2 позивач не ніс, від ОСОБА_2 не надходили заяви щодо реєстрації позивача, позивачем не доведено введення з ОСОБА_2 спільного господарства.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Статтею 65 ЖК Української РСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За приписами статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.

Матеріалами справи підтверджено, що 11.02.2016 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради, на підставі рішення міськвиконкому № 29/6 від 28.01.2016 року на ім`я ОСОБА_2 видано ордер на житлове приміщення № 126 серії М на право зайняття однією особою квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . (т.1, а.с. 10).

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_3 перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 130 (т.1, а.с. 16).

За приписами статті 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як роз`яснено у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права на користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала та вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення або для відмови в цьому.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2019 року, ухваленим у справі №335/628/19 задоволено заяву ОСОБА_1 , встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2003 року по 05.01.2019 року за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.19-20).

Заінтересована особа - Запорізька міська рада повідомлялась про час та місце розгляду справи, просила розгляд справи провести за її відсутності.

Доказів оскарження рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2019 року заінтересованою особою - Запорізькою міською радою матеріали справи не містять.

Не заслуговують на увагу посилання представника відповідача - Запорізької міської ради в судовому засіданні апеляційного суду на те, що встановлення юридичного факту ОСОБА_1 було необхідно для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , а тому не було підстав для оскарження зазначеного рішення суду.

Як вбачається зі змісту судового рішення, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідною заявою посилаючись саме на те, що встановлення юридичного факту пов`язано із відмовою Департаменту з управління житлово-комунального господарства Запорізької міської ради у задоволенні його заяви від 08.01.2019 року про зміну квартиронаймача з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 мотивованою тим, що факт його проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з померлою за вказаною адресою не підтверджений (т.1, а.с.11-12, 19-20).

Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відібраний Комунарським районним військовим комісаріатом кандидатом на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_2 . Строк вибуття 17 травня 2018 року (т.1, а.с.13).

Довідкою №4/1495, виданою 23 травня 2018 року, підтверджується, що старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 (т.1, а.с.182).

Відповідно до посвідчення, серія НОМЕР_3 , виданого 04 грудня 2018 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (т.1, а.с.57).

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 від 05.06.2018 року про зняття з факту проживання однієї особи - ОСОБА_1 з 18.05.2018 року (т.1, а.с.184).

Відповідно довідки КП «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради з моменту передачі в управління КП «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради з 01.11.2017 року будинку АДРЕСА_4 зазначеного будинку, за якою було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 , нарахування комунальних послуг проводилось на дві особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (факт проживання); ОСОБА_1 знятий з факту проживання згідно із заявою ОСОБА_2 та довідки Міністерства оборони України в/ч НОМЕР_2 від 23 травня 2018 року про зарахування до складу військовослужбовців (т.1, а.с.181).

Крім того, копії рахунків про сплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 за січень-липень 2019 року та наданих позивачем квитанцій щодо оплати зазначених послуг (т.1, а.с.38-57) підтверджують той факт, що і після смерті ОСОБА_2 не було припинено нарахування житлово-комунальних послуг, які оплачувались саме позивачем ОСОБА_1 .

Отже матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, що позивач та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, а також що ОСОБА_1 вселився у квартиру за згодою наймача житлового приміщення, брав участь у витратах на утримання спірної квартири, сплату комунальних платежів.

Судом встановлено та підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 214717611 від 02.07.2020 року, факт відсутності у власності ОСОБА_1 нерухомого майна (т.1, а.с.161-162).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права користування житловим приміщенням, суд першої інстанції послався на те, що позивач зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 .

За змістом Інформаційної довідки № з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна гуртожиток за адресою:АДРЕСА_5 знаходиться у приватній власності ТОВ «Соцсфера» (т.2, а.с.66-68).

Відповідно до листа ТОВ «Соцсфера» №770 від 24.12.2020 року кімната для проживання за адресою:АДРЕСА_5 ОСОБА_1 не надавалась, за вказаною адресою вказана особа не проживала, комунальні послуги не сплачувала. Відомості про реєстрацію громадянина ОСОБА_1 у АДРЕСА_5 у ТОВ «Соцсфера» відсутні (т.2, а.86-87).

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_5 (без зазначення кімнати проживання) свідчить про те, що ОСОБА_1 зберігає за собою право користування цим приміщенням.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи у житловому приміщенні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Зазначені норми та їх тлумачення свідчать по те, що за умови постійного проживання особи у житловому приміщенні, ставлення її до цього приміщення як до свого постійного житла, за умови відсутності іншого житла, або за умови потреби у такому житлі як соціально незахищеної особи, для виселення цієї особи з такого житла не має підстав.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням та наявності підстав відповідно до п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Комунального підприємства «Наше місто», третя особа: Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання КП «Наше місто» укласти договір найму житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає, що зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Комунального підприємства «Наше місто», третя особа: Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір, задовольнити частково.

Визнати право користування ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 січня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова