Справа № 454/48/20 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/395/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

при секретарі: Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщенням, -

в с т а н о в и в:

09.01.2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області шлюб від 22.01.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Він є власником квартири АДРЕСА_1 , яка рішенням Сокальського районного суду Львівської обалсті від 05.06.2019 року визнана його особистою приватною власністю. Відповідачка зареєстрована в квартирі, однак вона не приймає участі в утриманні квартири, не проживає в ній та сторони не підтримують сімейних відносин. Реєстрація відповідачки в належному йому житлі створює йому перешкоди в користуванні цим майном.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, суд першої інстанції безпідставно обґрунтовував рішення тим що, на час розгляду справи вона не є членом сім`ї позивача, а тому підстави подальшої реєстрації її місця проживання у належному позивачу будинку відсутні. Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що, у 2018 році між нею ( ОСОБА_1 ) та позивачем (її колишнім чоловіком) виникла сварка, під час якої останній її побив та вигнав з дому разом з дітьми. З приводу побиття вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. У 2019 році відповідач змінив вхідні замки на дверях та чинить їй перешкоди у доступі до житла. Зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 , крім неї та позивача, зареєстрований неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходиться на її повному утриманні. Участі у вихованні сина позивач не бере, а лише сплачує аліменти відповідно до рішення Сокальського районного суду у справі № 454/2107/20 від 22.10.20 року у розмірі 1/4 частки від доходів.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, встановив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Вважає, що суд першої інстанції помилково не врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, згідно якої судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання, призначене на 06 травня 2021 року, особи, які беруть участь у справі, не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України слід проводити без їх участі та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користуванняцим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з аналізу ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, такі передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, а положення ст. 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

Разом з тим, цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за особами, які хоча правомірно вселилися у житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї та не проживають у належному позивачу будинку.

Згідно положень ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів(земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.12.2000 року та реєстраційним посвідченням від 05.12.2000 року.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05.06.2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.11.2019 року, за ОСОБА_2 визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку КП «Сокальжитлокомунсервіс» № 866 від 06.03.2020 року у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 (основний власник), ОСОБА_1 (колишня дружина), ОСОБА_3 (син).

Згідно акту Сокальської міської ради про встановлення факту проживання від 03 грудня 2019 року, ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , однак не проживає за місцем реєстрації понад 2 роки, про що засвідчують сусіди.

Встановлено, що 21.01.2018 року ОСОБА_1 зверталася до Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області з заявою на дії ОСОБА_2 , який за місцем проживання висловлювався до неї нецензурною лайкою та погрожував їй фізичною розправою.

Згідно відповіді Сокальського відділення поліції Червноградського ВП ГУ НП у Львівській області від 16.03.2020 року, наданої ОСОБА_2 , з 01.03.2018 року по 10.03.2020 року в Сокальське відділення поліції Червоноградського відділу поліції ГУ НП у Львівській області будь-яких скарг або заяв на ім`я ОСОБА_2 не надходило.

Як убачається з відповіді Сокальського РВ ДРАЦС, ОСОБА_1 зареєструвала повторний шлюб у Сокальському РВ ДРАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що укладений актовий запис №28 від 07.08.2020 року.

Інших доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідача в спірній квартирі матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вселилася в квартиру АДРЕСА_2 і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, позивач є власником квартири, ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17.

Доводи апеляційних скарг правильних висновків суду не спростовують, підстав для їх задоволення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 17 травня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.