Номер провадження: 22-ц/813/2365/21
Номер справи місцевого суду: 520/445/19
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/445/19

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2365/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про розподіл спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою адвоката Форманюк Олени Миколаївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Луняченка В.О. об 11 годині 20 хвилині 27 жовтня 2020 року, повний текс рішення складений 06 листопада 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 131/200 частин (65,50%) трикімнатної квартири, загальною площею - 95,9 кв. м, житловою площею - 52,3 кв. м, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане майно. Крім того, просить стягнути з відповідачки судовий збір та інші судові витрати.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що вартість спірної квартири, яка є спільним майном подружжя, суттєво збільшилась у зв`язку із проведенням ремонту за рахунок особистих коштів позивача та його матері (Т. 1, а. с. 3 - 7).

2.2 Короткий зміст зустрічних позовних вимог

Не визнавши вимоги первісного позову, у квітні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вищезазначеною зустрічною позовною заявою, в якій остаточно просять визнати за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 90% частин трикімнатної квартири, загальною площею - 95,9 кв. м, житловою площею - 52,3 кв. м, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 10% частин зазначеної квартири, припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане майно та стягнути на їх користь судові витрати.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час придбання спірної квартири використовувались власні кошти ОСОБА_2 , отримані від відчуження інших квартир. Також при розподілі спільного майна просять врахувати наявну заборгованість ОСОБА_1 за комунальні послуги, факт знищення ним спільного майна, наявну у ОСОБА_1 заборгованість по аліментам на утримання дітей, а також право ОСОБА_4 на частку у квартирі як члена сім`ї (Т.1, а. с. 84 86, Т.2, а. с. 157 - 160).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на первісну позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 131/200 частини квартири, що розташована за адресою - АДРЕСА_2 , а. с. 67 - 68).

2.3 Позиція позивача в суді першої інстанції

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 зазначає, що зустрічна позовна заява подана в порушення вимог ч. 1 ст. 193 ЦПК України (Т. 1, а. с. 129).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково.

У порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартиру АДРЕСА_3 .

У порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартиру АДРЕСА_3 .

Припинено право спільної сумісної власності на квартиру у будинку АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В задоволенні інших частин первісного позову ОСОБА_1 , а також зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовані заходи забезпечення позову шляхом зняття арешту на квартиру АДРЕСА_3 , накладену ухвалою суду від 08.10.2019 року та скасування заборони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надавати стороннім особам у користування квартиру АДРЕСА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спільне майно подружжя квартира АДРЕСА_3 , підлягає розподілу в рівних частках, виходячи із загальних засад рівності часток подружжя у їх спільному сумісному майні (Т. 2, а. с. 190 - 192).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог за первісним позовом і відмову у задоволені зустрічних позовних вимог. Також просить суд апеляційної інстанції стягнути судові витрати.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що ухвалою суду від 13.06.2020 року прийнято до одного провадження з первинним позовом ОСОБА_1 зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з поновленням строку на його подання та частковим звільненням від сплати судового збору. Проте, апелянту про прийняття даної ухвали нічого не відомо. Така ухвала відсутня в Єдиному реєстрі судових рішень; 2) при вирішенні питання про поновлення строку на подання зустрічного позову, суд розглянув тільки клопотання ОСОБА_2 , хоча позовні вимоги заявлені і ОСОБА_4 ; 3) вимоги зустрічного позову тричі змінювалися - збільшувався їх розмір, але судовий збір не був сплачений; 4) хибним є посилання суду першої інстанції про те, що він не надав достатніх та допустимих доказів проведення ремонтних робіт у спірній квартирі (Т. 2, а. с. 196 - 198).

2.7 Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року. Ухвалити нове судове рішення, яким збільшити частку ОСОБА_2 у спільному майні подружжя. У порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 83,25% квартири АДРЕСА_3 . У порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 16,75% квартири АДРЕСА_3 . Припинити право спільної сумісної власності на квартиру у будинку АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) судом не були з`ясовані обставини, що мають істотне значення для збільшення частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя; 2) суд першої інстанції не врахував обставили щодо ухилення позивача від сплати аліментів, які стягнуті за рішенням суду; 3) такими, що не відповідають дійсності висловлення суду щодо недоведеності доводів ОСОБА_2 про витрачання особистих коштів на придбання квартири; 4) ОСОБА_1 приховав, знищив та пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімьї (Т. 2, а. с. 201 - 204).

2.7 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення та закрити провадження за вказаною апеляційною скаргою.

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року (Т. 2, а. с. 232).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року призначено справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року до розгляду в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи (Т. 2, а. с. 238).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.03.2021 року призначено справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду з повідомленням учасників справи (Т. 2, а. с. 239).

09.04.2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

12.05.2021 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період с 1993 року по 2017 рік перебували у шлюбі, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2017 року по справі 520/12745/17 (набрало законної сили 18.01.2018 року), згідно якого шлюб було розірвано.

На підставі договору №79 про співробітництво з інвестування будівництва житлових будинків, що будуються на замовлення Управління капітального будівництва міськвиконкому від 23.12.2005 року та акту прийму-передачі від 20.09.2007 року 22 вересня 2010 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на об`єкт загальною площею - 95,9 кв. м, житловою площею - 52,3 кв. м., розташований за адресою - АДРЕСА_4 , яке зазначено у технічному паспорті від 15.05.2018 року як квартира АДРЕСА_5 .

Під час розгляду справи факт придбання спірної квартири під час шлюбу та правовий статус даної квартири як спільне майно подружжя не заперечувався учасниками справи, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК не підлягає додатковому доказуванню та вважається доведеним.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини про розподіл спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК).

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

У статті 60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК У.

У частині першій статті 68 СК передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом вимог ч. 2,3 ст. 70 СК при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам законодавства.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду в частині стягнення судових витрат.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Доводи ОСОБА_1 , що ухвала суду від 13.06.2020 року про поновлення строку та прийняття зустрічного позову, на яку суд першої інстанції посилається в рішенні суду, відсутня в Єдиному реєстрі судових рішень, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалами справи підтверджено, що 13.06.2020 року у судовому засіданні розглядалось питання щодо поновлення строку та прийняття зустрічної позовної заяви, за результатами якого протокольною ухвалою суду було поновлено ОСОБА_2 строк для подачі зустрічного позову та прийнято його до провадження.

Відповідно до частин 4, 5 та 8 ст. 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Постановлення судом першої інстанції ухвали про поновлення строку для подачі зустрічного позову та його прийняття до провадження без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, не змінює вимоги п. 10 ч. 1 ст. 353 ЦПК України про те, що такий вид ухвал підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.

Доводи апелянта, що при вирішенні питання про поновлення строку на подання зустрічного позову суд розглянув тільки клопотання ОСОБА_2 , хоча позовні вимоги ОСОБА_4 у справі є, колегія суддів також відхиляє, оскільки на момент розгляду питання про поновлення строку для подачі зустрічного позову ОСОБА_4 була неповнолітньою, а тому в її інтересах діяла ОСОБА_2 як законний представник.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта, що позивачі за зустрічним позовом тричі змінювали свої позовні вимоги та збільшували їх розмір, але судовий збір не був сплачений, оскільки дані доводи спростовуються матеріалами справи.

08.04.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, яка оплачена судовим збором у розмірі 1921 грн.

08.08.2019 року ОСОБА_2 була подана заява про збільшення позовних вимог

У судовому засідання, яке було призначено на 08.10.2019 року розглядалось питання щодо поновлення ОСОБА_2 пропущеного строку на подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, за результатами якого протокольною ухвалою суду було відмовлено у прийняті заяви про збільшення позовних вимог, оскільки змінюється предмет і підстава позову.

Також 15.01.2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про зменшення судових витрат з проведення експертизи та ухвалою суду від 19.03.2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зменшення судових витрат, пов`язаних із проведенням судової будівельно-технічної експертизи.

Доводи апелянта щодо хибного посилання суду про відсутність достатніх та допустимих доказів проведення ОСОБА_1 ремонтних робіт у спірній квартирі є безпідставними, оскільки рішення суду є мотивованим та містить відповідні висновки щодо оцінки доказів, в тому числі щодо оцінки їх сукупності.

Доводи ОСОБА_2 про те, що судом не були з`ясовані обставини, що мають істотне значення для збільшення частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя, а саме щодо розподілу частки майна подружжя ОСОБА_2 - 83,25 %, ОСОБА_1 - 16,75 %, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Доводи апелянта, що не відповідають дійсності висловлення суду щодо недоведеності доводів ОСОБА_2 про витрачання особистих коштів на придбання квартири колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішення суду є мотивованим та містить відповідні висновки щодо оцінки доказів, в тому числі щодо оцінки їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при розподілі спільного сумісного майна.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції не врахував обставини ухилення позивача від сплати аліментів, які стягнуті за рішенням суду, не заслуговують на увагу оскільки дана обставина не є підставою для відступлення від засад рівності спільного майна у розумінні вимог ст. 70 СК та може бути предметом окремого розгляду у інших справах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково обґрунтованими, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення судових витрат.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Між тим, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду в частині стягнення судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат не у повні мірі відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

3.6 Розподіл судових витрат

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною другою пунктом третім статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пп. «б,в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування або зміні судового рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких підстав, апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог.

ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1000 грн.( т. 1 а.с. 1 ), а також 921 грн. ( т.1 а.с. 61), за проведення незалежної оцінки у розмірі 1500 грн. (т. 1 а.с. 26, = 1000+921+1500 = 3421/2 = 1710,50 грн.

ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. ( т.1 а/с 83), 384 грн. 20 коп. (т. 2 а.с. 22), а також за подання апеляційної скарги у розмірі 2888,50 грн. (т. 2 а.с. 227). = 1921+384,20+2888,50 = 5 193,7/2 = 2 596,85 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частку квартиру АДРЕСА_3 .

Отже, підлягає стягненню з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі - 886,35 грн., але у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 інвалід другої групи, відповідно до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ від 730910 (Т. 2, а. с. 199) та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України необхідно вирішити питання розподілу судових витрат, компенсувати ОСОБА_2 судові витрати у сумі - 886,35 грн. за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

5. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2020 року змінити в частині стягнення судових витрат.

Компенсувати ОСОБА_2 судові витрати у сумі 886 (вісімсот вісімдесят шість) грн. 35 коп. за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О.М. Таварткіладзе