ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 624/149/20 Головуючий суддя І інстанції Куст Н. М.
Провадження № 22-ц/818/1239/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Куст Н.М., по цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом в якому вказано, що 01.11.2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про отримання банківських послуг укладено кредитний договір № б/н, за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 25000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

АТ КБ «Приватбанк» стверджував, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 09.01.2020 року складає 156012,23 грн, з яких: 28111,33 заборгованість за тілом кредиту, 28111,33 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7361,76 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно стю625 , 17395,70 - нарахована пеня, 500 грн штраф (фіксована частина), 2643,44 - штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № б/н від 01.11.2020 у розмірі 56012,23 та сплачений судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Заочним рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 28111, 33 грн та судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1055,20 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду АТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення в частині не задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним, незаконним.

В обґрунтування скарги зазначено, що довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду особисто підписана відповідачем, де визначено усі істотні умови договору.

Зазначає, що суд вирішуючи питання щодо періоду стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, мав керуватися приписами ст.536 ЦК України, згідно яких боржник зобов`язаний сплачувати проценти не за можливість скористатися кредитом, а саме за користування ним.

Вказує, що суд першої інстанції у рішенні щодо наведених підстав не спростував належними і допустимими власне волевиявлення відповідача згідно змісту заяви, що вказує на відсутність заперечень щодо заявлених вимог і не врахував основних засад судочинства щодо змагальності сторін по справі за обставинами фактичного отримання кредиту та договору.

Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Позивачем суду апеляційної інстанції також були подані додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Вказано, що в матеріалах справи міститься Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду», яка містить інформацію, відповідно до якої сторонами погоджено умови кредитування, тип кредитної лінії - поновлювальна, валюта рахунку - гривня, базова відсоткова ставка -3% на місяць, розмір щомісячного платежу - 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що слідує за звітним, нарахування пені і штрафу за порушення строку платежів. Таким чином, сторонами погоджено всі істотні умови кредитування. Проте, вищевказана довідка безпідставно не була взята до уваги судом першої інстанції.

Зазначає, що згідно підписаної довідки ставка для нарахування згідно умов договору складає 3%/30, тобто 0,1% за кожен день прострочення і нараховувалась до 30.09.2019 року, отже сума пені, що підлягає сплати складає 8938,89 грн.

Вказує, що нарахування відсотків на прострочений кредит згідно ст.625 було проведено з 01.10.2019 року по 09.01.2020 року №% річних = (сума заборгованості)х3%х(кількість днів прострочення»: (кількість днів у році)=(32616,90х3%х91:365)+(28111,33х3%х9:365)=243,96=20,79=264,75 грн.

Також, зазначає, що сума штрафу (процентна складова) складає 1865,72 грн.

Банк на підтвердження доводів скарги надав новий розрахунок заборгованості за процентами, пенею та штрафами.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З огляду на те, що банком рішення суду оскаржене лише в частині відмови у стягненні відсотків, то відповідно до норми ч. 1 ст. 367 ЦПК України в іншій частині рішення районного суду не перевіряється та не переглядається.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України:

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду в оскарженій частині не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції із посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, свої висновки мотивував тим, що надані АТ КБ «Приватбанк» Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, а тому стягнув лише заборгованість за тілом кредиту, відмовивши за безпідставністю у задоволенні інших вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення відсотків за користування кредитними коштами.

Суд, посилаючись на матеріали справи, встановив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01.11.2020 року відповідач отримала кредит у розмірі 25000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6, на підставі яких Клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт надає Банку право будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Позивач зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

При цьому, при укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України.

Банк зазначив, що відсотки за користування кредитом були нараховані в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, з розрахунку 360 календарних днів.

Одночасно п. 1.1.1.67, 1.1.5.1, 1.1.5.2 Договору, передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору.

Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.1.1.1.44 Договору.

ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 09 січня 2020 року має заборгованість - 56012,23 грн., з яких: 28111,33 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 7361,76 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст.625 ЦК України; 17395,70 грн. - нарахована пеня; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2643,44 грн. - штраф (процентна складова).

Позивач на підтвердження свої вимог надав до суду Анкету - заяву по приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 01.11.2010 року. У даній заяві, підписаній сторонами, не зазначена процентна ставка за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд першої інстанції відхилив наведені на обґрунтування позову АТ КБ «Приватбанк» посилання на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємну частину Договору. Суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з доданим позивачем до позову Витягом з Тарифів та Витягом з Умов було ознайомлено відповідача, те, що позичальник погодився саме з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку.

Суд вказав на відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

При цьому суд послався на правову позицію, яка була викладена у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі 342/180/17-ц. Тому вимоги про щодо стягнення з ОСОБА_1 нарахованої пені, а також штрафів задоволенню не підлягають.

Суд також врахував, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частина умов укладеного сторонами кредитного договору шляхом підписання Заяви, оскільки протилежні висновки суперечили би вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 207, ст. 1055 ЦК України про письмову форму договору кредиту.

Суд з цих же мотивів також вважав недостовірними вказані докази, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, оскільки кредитор міг додати до позовної заяви у будь-якій редакції, щоби довести свій позов.

Суд зазначив, що в анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також - строк повернення кредиту (користування ним). У даному випадку кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом є термін дії картки. Натомість позивач не зазначає про строк дії картки, виданої позичальнику, у справі відсутні відповідні докази з цього приводу.

Суд також вказав, що довідка про умови кредитування, в якій зазначена базова кредитна ставка за користування кредитом (3%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості,строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості - не містить розмір наданих відповідачу коштів, час їх отримання, строк їх повернення. Датою підписання цієї довідки зазначено 01 листопада 2010 року.

Суд також зазначив, що в анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, які підписані відповідачем, відсутня інформація про отримання відповідачем картки, про строк її дії, її номеру, отже позивачем не доведено, що сторони кредитного договору обумовили строк її дії.

Суд на підтвердження своїх висновків також послався на правову позицію, яка була викладена у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 382/1131/18, від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Також судом було встановлено, що фактично отримані та використані позичальником кошти (заборгованість за тілом кредиту) в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті.

Враховуючи, що боржник не звільняється від обов`язку повернути Банку суму фактично отриманих кредитних коштів, а також вимоги ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 28111,33 грн. - заборгованість за тілом кредиту, а в задоволенні решти позовних вимог (щодо стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит, пені та штрафи) слід відмовити.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 89 ІЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції правильно встановив, що 01.11.2010 відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», в якій відповідач погодилась, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві не зазначено кредитний ліміт.

Позивач на підтвердження укладення договору надав до суду також розрахунок заборгованості за договором, Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду» від 01.11.2010, яка підписана ОСОБА_1 , витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, у якому відсутній підписи позичальника, та ксерокопію паспорту на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 4-27).

Матеріали справи дійсно не містять визначених у ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач, ознайомилась і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів мав саме такий зміст, оскільки ці документи не були підписані відповідачем і по суті вони є електронними доказами, які неможливо достовірно верифікувати як достовірний доказ, з огляду на відсутність належних доказів про те, що саме з цими документами погодився відповідач при підписанні анкети-заяви.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, згідно вимог ст.ст. 207, 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту та відповідно до принципу правової визначеності, який реалізований у загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 ЦК України, - не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у аналогічній за обставинами справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано застосував суд першої інстанції і наведені в цій частині доводи скарги є безпідставними.

Посилання у доводах скарги на відсутність заперечень відповідача проти позову не свідчить про їх доведеність, оскільки за змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України лише обставини, які визнаються учасниками справи, Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таких заяв від відповідача про визнання обставин справи до суду не надано.

Разом з тим суд першої інстанції всупереч ст.ст. 89, 263, п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України не надав належної оцінки наданої позивачем на підтвердження умов укладеного між сторонами договору Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду», де зазначений розмір відсоткової ставки - 30 % річних (2,5 % на місяць). Обов`язкова для укладення договору кредиту письмова форма вважається дотриманою у разі підписання сторонами декількох документів, що у даному випадку є доведеним на підставі наданих позивачем копії анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду по договору зі ОСОБА_1 , які були ним підписані, та які містять відповідні умови про тип кредитної картки та кредитної лінії, розмір базової процентної ставки 3%, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строку внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені, розмір штрафів та комісії - тобто істотні умови договору кредиту (а.с. 9-10).

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно наведений у ст. 207 ЦК України вимог до письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Правилом статті 640 ЦК України закріплено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Саме таку правову позицію було висловлено у постанові КЦС Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17

Так, з урахуванням простроченої заборгованості за період з 01.10.2019 по 01.01.2020 в сумі 32616,90 грн, яка зменшилася за період з 01.01.2020 по 09.01.2020 до 28111,33 грн. та узгодженої сторонами 3 % річних, внаслідок прострочення внесення щомісячних платежів проценти з передбачених ст. 625 ЦК України підстав та відповідно до наведених представником відповідача розрахунків, які відповідачем не були спростовані, мають бути стягненні у сумі 264,75 грн.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту та процентів, стягнути пеню та штрафи.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до наданого позивачем та не спростованого відповідачем розрахунку заборгованості розмір пені за порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором, з врахуванням базової відсоткової ставки по кредиту, визначеної у розмірі 3,0% на місяць, за період з 01.03.2019 року по 30.09.2019 становить 8175,78 грн.

Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Оскільки в указаних вище документах, підписаних відповідачем, визначений розмір процентної ставки за користування кредитом та пеня, судова колегія вважає, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів за користування кредитом та пені за порушення зобов`язань за договором. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги частково спростовують висновки суду, тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення районного суду в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, та пені, та ухвалює нове судове рішення про задоволення позову банку в цій частині.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року - скасувати в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами та пенею.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у цій частині - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за кредитним договором № б/н від 01.11.2010 за період з 01.09.2019 по 09.01.2020 року у розмірі 264,75 грн та пеню за період з 01.03.2019 по 30.09.2019 року у розмірі 8938,89 грн.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у частині стягнення зі ОСОБА_2 штрафів залишити без задоволення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3153грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 травня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.