ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/5227/20

провадження № 22-ц/4809/877/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л., учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2021 року у складі судді Кулінки Л.Д. і

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути заборгованість у розмірі 34935,54 грн за кредитним договором № б/н від 02.03.2011, яка складається з наступного:

- 21489,49 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі:

- 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту;

- 21489,49 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками;

- 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками;

- 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;

- 13446,05 грн - нарахована пеня;

- 0,00 грн - нараховано комісії;

Позовна заява мотивована тим, що 02.03.2011 відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 02.03.2011.

В заяві від 02.03.2011 відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», «Правилами користування платіжною карткою», які викладені на банківському сайті http.privatbank.ua, складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 21000,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картка рахунку.

Позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 23.06.2020 виникла заборгованість в сумі 34935,54 грн, яка складається з: 21489,49 грн заборгованості за тілом кредита, в т.ч.: 21489,49 грн - заборгованості за простроченим тілом кредита; 13446,05 грн нарахованої пені.

Оскільки відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав та має заборгованість, позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача заборогованості за кредитним договором № б/н від 02.03.2011 у розмірі 34935,54 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи, що анкета-заява від 02.03.2011 не містить відомостей про строки кредитування, позивачем не надано доказів, що банком направлялася вимога про повернення коштів та умови договору не містять терміну «прострочене тіло кредиту», тому відсутні підстави вважати, що окрім тіла кредиту з відповідача може бути стягнуто прострочене тіло кредиту.

Позивачем належним чином не обґрунтована заборгованість за простроченим тілом кредиту, при тому, що заборгованість за тілом кредиту дорівнює 0,00 грн.

Природа та підстави нарахування «заборгованості за простроченим тілом кредиту» не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач особистим підписом засвідчив, що він згоден, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.07.2019 по справі № 923/760/18, твердження суду, про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Аналогічні висновки зробив ВС у постанові від 11.09.2019 по справі № 642/5533/15-ц, постанові від 19.09.2019 у справі № 127/7543/17, у постанові від 23.12.2019 у справі № 375/250/18.

На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 21000 грн.

Відповідач користувався грошима, отримував через банкомати а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 153/1334/16-ц, скасовуючи рішення апеляційної інстанції Верховний Суд зазначає наступне: «Суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, на що посилався позивач, що може свідчити про визнання договірних правовідносин».

Відповідно до висновків ВС у постанові від 29.07.2020 по справі № 753/10779/16-ц: «… Колегія суддів зазначає також, що якщо особа підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Отже, суди дійшли передчасних висновків про відмову в задоволенні позову.

Судом всупереч вимогами ст.263 ЦПК України не враховано висновки ВС, викладені у постанові від 04.12.2019 по справі № 750/6058/17-ц та у постанові від 20.10.2020 по справі № 456/3643/17.

Аналогічна правова позиція прийнята у постановах ВС від 16.09.2020 справа № 200/5647/18 та від 11.11.2020 у справі № 205/4176/18.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявні:

- Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ( в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви);

- Копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 21489,49 грн, що складається з 2-х складових, а саме:

0,00 - заборгованість за поточним тілом кредиту;

- 21489,49 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Платіж за умовами Договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою.

Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами, така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.

Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Умовами договору (п.2.1.1.12.6.1) передбачено умови щодо сплати пені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 342/180/17 зазначено: «…однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги,кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, ВПВС погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він в праві вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Крім цього, згідно постанови ВС від 23.01.2018 по справі № 755/7704/15-ц, та постанови ВС від 26.09.2018 у справі № 159/2146/15-ц, належним чином дослідити поданий стороною доказ ( в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним понвістю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Згідно висновків ВС у постанові від 22.07.2020 по справі № 189/2109/18 «… суди повинні були з урахуванням вищевикладеного та розрахунку боргу наданого позивачем провести власний розрахунок боргу… Таким чином, відмовивши у задоволенні позовних вимог повністю за наявними в матеріалах справи доказами заборгованості відповідача суди не вирішили спір по суті.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 34935 грн 54 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2020 становить 210200 грн, а станом на 01.01.2021 становить 227000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частинами 1 і 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 02.03.2011 (а.с. 15).

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до частини другої статті 1054, частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є правом заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Зазначено, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на 23.06.2020 має заборгованість 34935,54 грн, яка складається з:

21489,49 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі:

0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту;

21489,49 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту;

0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн заборгованість за простроченими відсотками;

0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України;

13446,05 грн нарахована пеня;

0,00 грн нараховано комісії.

На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази: розрахунок заборгованості за договором №б/н від 02.03.2011 станом на 31.05.2015 та станом на 23.06.2020, копію анкети - заяви позичальника, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, довідку про надані картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, копію документу, що посвідчує особу відповідача, виписку за договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторонапідприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що у анкеті-заяві позичальника від 02.03.2011 не зазначена процентна ставка (а.с.15).

Крім того, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені,штрафів) за порушення зобов`язанн я увигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, які позивач долучив до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо збільшення кредитного ліміту, сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що «Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору», оскільки вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 січня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 червня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Отже відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч.2ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені.

Суд першої інстанції, правильно вказав, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З огляду на кладене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 13446,06 грн пені підлягає залишенню без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредита суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не є належними та допустимими доказами.

Позивачем належним чином не обґрунтована заборгованість за простроченим тілом кредиту, при тому, що заборгованість за тілом кредиту дорівнює 0,00 грн.

Природа та підстави нарахування «заборгованості за простроченим тілом кредиту» не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Проте повністю з такими доводами суду першої інстанції погодитися неможна, з огляду на таке.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивач надав до суду першої інстанції такі письмові докази, зокрема:

1)анкету-заву ОСОБА_1 від 02.03.2011 про його згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк в якій він вказав, що ця заява разом з іншими пойменованими в ній документами становить зміст укладеного між ним і банком договору, ця анкета-заява містить підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (а.с.15);

2)витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.16-41);

3)розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (а.с.4-12);

4)довідку про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки (а.с.14);

5)довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.13);

6)виписку з рахунку за договором на ім`я ОСОБА_1 (а. с.51-61).

У відзиві на позонву заяву відповідач ОСОБА_1 заперечував проти факту отримання ним кредитних коштів, а крім того просив застосувати позовну давність (а.а.85-89).

З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 висловив однозначне бажання скористатися запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» банківськими послугами щодо відкриття карткового рахунку, що слідує з його анкети-заяви від 02.03.2011 (а.с.15).

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт підписання ним анкети-заяви, а лише зазначав, що вказаний документ не підтверджує видачу картки, її номер, надання на цю картку коштів, відкриття рахунку і зарахування кредиту на цей рахунок (а.с.85-89).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по простроченому тілу кредиту суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем довідки про надання банком відповідачу кредитних карток та про зміну умов кредитуваття та обслуговування кредитної кортки, розрахунок заборгованості не є належними та допустими доказами, а виписка по рахунку не не первинним документом.

Проте з такими доводами суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Так доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку, яка завірена працівником банку юрисконсультом ОСОБА_2 , відповідає вимогам вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом.

Аналізуючи надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що наданими позивачем анкетою-завою від 02.03.2011, розрахунком заборгованості, довідкою про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 в сукупності з випискою по рахунку за договором на ім`я ОСОБА_1 підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів, здійснення наим витратних операцій за рахунок коштів банку, а також часткову сплату заборгованості.

Станом на на 23.06.2020 ОСОБА_1 має заборгованості за простроченим тілом кредита в розмірі 21489,49 грн. Проте в задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла кредиту необхідно відмовити з огляду на таке.

За приписами статей 256-258 Цивільного кодексу Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно достатті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України ).

Згідно з частиною четвертоюстатті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Випискою по рахунку та розрахунком заборгованості підтверджується, що останній добровільний платіж на погашення кредиту відповідач ОСОБА_1 здійснив 08 квітня 2017 року в розмірі 1000 грн, тому саме цієї дати у позивача АТ КБ "ПриватБанк" виникло право для звернення з позовом досуду і з цієї дати почався перебіг позовної давності.

Згідно відмітки суду на позовній заяві (а.с.1), з позовом позивач зернувся 02 вересня 2020 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Оскільки позивачем в суді першої інстанції зроблено заяву про застосування судом позовної давності, відповідно ч.4 ст.267 ЦК україни це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредита в розмірі 21489,49 грн.

З огляду на те, що суд першої інстанції виніс правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 березня 2021 року змінити виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Віншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко