Справа № 357/6943/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 травня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Ломако Є.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на дитину та коштів на особисте утримання, -

В С Т А Н О В И В :
17.07.2020 року позивач звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що у продовж одного року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час відповідач проживає окремо та не приймає участі у вихованні та утриманні малолітнього сина, який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Однак, вона не має можливості в повній мірі забезпечити дитині належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, який у будь якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, оскільки на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що не досягла трьох років, а батько, який є здоровим та працездатним зможе сплачувати аліменти у розмірі 2500,00 грн. Тому, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2500,00 грн. щомісячно, з дати подання позову до суду і до повноліття дитини. Також, просила стягнути з відповідача на свою користь кошти на особисте утримання в розмірі 2200,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, мотивуючи тим, що вона має на утриманні спільну з відповідачем малолітню дитину, яка проживає з нею, станом на даний час не має можливості працювати, тому має право на отримання кошів на своє утримання за рахунок відповідача до досягнення сином трирічного віку. Відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним і стан його здоров`я дозволяє працювати, тому він має можливість сплачувати вказаний розмір аліментів. У зв`язку з тим, що вона не має спеціальних знань в області права вона змушена була звертатися за професійною юридичною допомогою та за надані послуги сплатила 6500,00 грн., які просить стягнути з відповідача на свою користь.

03.09.2020 року, після усунення позивачем недоліків позову, судом постановлено ухвалу, про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження повідомленням (викликом) учасників справи.

09.11.2020 року судом ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1250,00 грн. щомісячно, починаючи з 17.07.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, з проведенням щорічної індексації відповідно до закону, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на особисте утримання в розмірі 1000,00 грн., щомісячно, з 17.07.2020 року до 22.09.2022 року, з проведенням щорічної індексації відповідно до закону, та вирішено питання щодо судових витрат.

24.12.2020 року ОСОБА_2 подав до суду заяву, про перегляд заочного рішення.

21.01.2021 року, після усунення відповідачем недоліків заяви про перегляд заочного рішення, судом постановлено ухвалу, про поновлення ОСОБА_2 процесуального строку, прийняття заяви до провадження та призначення її до розгляду.

12.03.2021 року судом постановлено ухвалу, про задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду, та скасовано заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.11.2020 року, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

16.04.2021 року та 14.05.2021 року позивач подала до суду заяву про зміну предмету спору, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, та стягнути з відповідача на її користь кошти на особисте утримання у розмірі 1000,00 грн., щомісячно, з 17.07.2020 року до 22.09.2022 року, з проведенням щорічної індексації відповідно до закону.

19.05.2021 року судом постановлено ухвалу, про прийняття до розгляду заяви позивача про зміну предмету спору.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що вона із відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, розійшлися вони коли сину було 6 місяців. Наразі вона проживає у квартирі, що належить її матері, та крім допомоги мами і державної допомоги у розмірі 860,00 грн. вона доходів не має. Вона не працює, адже доглядає за сином до досягнення ним трирічного віку, а відповідач має можливість їй надавати матеріальну допомогу, оскільки є здоровим і працездатним, та не обтяжений турботою за інших осіб.

Представник позивача, адвокат Павлецька Марина Анатоліївна, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що підтримує заяву про зміну позовних вимог у повному обсязі, вважає, що надані представником відповідача докази є не належними, тому що в них вказаний період з 01.07.1010 року по 31.01.2021 року, а на даний момент вже пройшло майже 5 місяців, відтак з довідки не вбачаються доходи відповідача на останню дату. Одночасно, відповідач перебуває у працездатному віці та не обтяжений турботами і доглядом за іншими особами, тому позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Представник відповідача, за довіреністю у справі ОСОБА_4 , у судовому засіданні позов визнала у частині стягнення аліментів на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в частині стягнення коштів на особисте утримання позивача заперечила мотивуючи тим, що її син - ОСОБА_2 , відповідач у справі, з 13.07.2020 року перебуває на військовій строковій службі, де отримує 460,00 520,00 грн. щомісяця, інших доходів він не має. Також, вона заперечує проти стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, оскільки вони занадто великі, а відповідач не має матеріальної можливості їх сплачувати. Вона, як бабуся дитини, має можливість надавати матеріальну допомогу онуку, однак позивач такі її дії заперечує.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 9-14,43). Позивач разом із сином зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 48,49).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ( Форма ОК-5) стосовно ОСОБА_1 ( а.с. 45) вбачається, що позивач в період з жовтня 2019 року по липень 2020 року отримувала дохід в розмірі 4173,00 грн. щомісячно (страхувальник - Управління соціального захисту населення Білоцерківської РДА) та у березні 2020 року 1576,02 грн. ( страхувальник з ТОВ «МІ50»), з серпня 2020 року доходів не має.

Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення Білоцерківської РДА від 25.08.2020 року № 1297/02-14 (а.с.46), ОСОБА_1 знаходиться на обліку у вказаному управлінні, отримала одноразову допомогу при народженні дитини в розмірі 10320,00 грн. та їй призначена щомісячна державна допомога в розмірі 860,00 грн.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 25.08.2020 року за № 1216/10 (а.с. 47), позивач не перебуває на обліку в даному управлінні та згідно довідки Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 25.08.2020 року за № 2244 ( а.с. 48) на обліку, як безробітна, також не перебуває.

Також, встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.23), здорова та за віком працездатна особа, інших осіб на утриманні не має. З 14.07.2020 року по теперішній час відповідач перебуває на військовій строковій службі у військовій частині 3066 Північного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України ( а.с.74,81).

Згідно довідки про доходи від 25.01.2021 року № 10 ( а.с.109), ОСОБА_2 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , замає посаду стрілець, у період з 01.07.2020 року по 31.01.2021 року його дохід становив 3037,61 грн.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Так, у судовому засіданні представник відповідача позов у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визнала, що також підтверджується завою відповідача від 24.12.2020 року, в якій він заперечує лише стягнення коштів на особисте утримання позивача. ( а.с.72).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та докази у їх сукупності, те, що дитина перебуває на утриманні матері, яка не працює та не має можливості забезпечити сина усім необхідним, а відповідач за віком здорова та працездатна особа та не заперечує проти стягнення аліментів на сина, суд, максимально враховуючи інтереси дитини, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.07.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, його рівню життя, фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку.

Щодо вимог про стягнення коштів на особисте утримання суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина, є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи працює вона, а також незалежно від її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Позивач заявляючи вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь коштів на особисте утриманні надала до суду копії квитанцій (а.с.132-134), які підтверджують її витрати на придбання продуктів харчування та ліків, разом з тим, доказів на підтвердження матеріальної можливості відповідача сплачувати їй кошти на особисте утримання до суду не подала.

У судовому засіданні встановлено, що позивач не працює, отримує державну допомогу при народженні дитини щомісячно у розмірі 860,00 грн. та інших доходів, крім допомоги своєї матері, не має, а відповідач за віком працездатна особа, крім сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інших осіб на утриманні не має, з 14.07.2020 року по теперішній час він перебуває на військовій строковій службі у військовій частині НОМЕР_1 Північного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України та отримує дохід у середньому 506,26 грн.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу».

Відповідно до статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу» строки строкової військової служби в календарному обчисленні встановлюються: для солдатів і матросів, сержантів і старшин, які проходять строкову військову службу в Збройних силах та інших військових формуваннях - до 18 місяців; для осіб, які на час призову на строкову військову службу мають ступінь вищої освіти магістр - до 12 місяців.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був призваний на військову строкову службу з 14.07.2020 року терміном до 18 місяців.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо стягнення з відповідач коштів на особисте її утримання, оскільки до суду не надано достатніх доказів в підтвердження даних вимог, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представником позивача заперечувалася довідка про доходи позивача, однак в її спростування жодних доказів не надано, як і не надано доказів щодо матеріального становища відповідача і його спроможність надавати кошти на особисте утримання позивача, та до суду не заявлялося клопотання про витребування відповідних доказів у випадку неможливості самостійного їх отримання, у порядку ст. 84 ЦПК України.

Даючи оцінку встановлений обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення коштів на особисте утримання не підлягає до задоволення.

Згідно із ч.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В порядку п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при подачі даного позову, тому, в порядку ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 на її користь збитків у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 9500 грн. суд виходить з наступного.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом позовної заяви позивач ототожнює розмір збитків із витратами на оплату правової допомоги за договором №Т-1682 від 01.07.2020 року, укладеного з ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» та відповідно до якого здійснено оплату послуг в розмірі 6500,00 грн. та договором про надання правової (правничої) допомоги від 22.03.2021 року №22/03, укладеного з адвокатом Павлецькою Мариною Анатоліївною, за яким здійснено оплату послуг у розмірі 3000,00 грн., всього сплачено - 9500,00 грн., що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 16-17, 51, 140-151).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Отже, витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09.

Таким чином, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Тому, витрати позивача ОСОБА_1 правову допомогу у розмірі 9500,00 грн., не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а є судовими витратами на правову допомогу згідно вищевказаних договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Так, позивач на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування надала: договір №Т-1682 від 01.07.2020 року, копію акта про надання юридичних послуг від 07.07.202 року, квитанції про оплату вищезазначених послуг від 01.07.2020 року та 07.07.2020 року на суму 6500,00 грн., копію договору про надання правової (правничої) допомоги №22/03від 22.03.2021 року, додаток №1 до договору від 22.03.2021 року, копію акта про надання юридичних послуг від 02.04.2021 року до договору №22/03 від 22.03.2021 року, копію акта про надання юридичних послуг від 02.04.2021 року до договору №22/03 від 12.04.2021 рокута розрахунок розміру витрат на правничу допомогу від 19.05.2021 року до договору №22/03 від 22.03.2021 року та квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 22.03.2021 року та №2 від 12.04.2021 року на суму 3000,00 грн.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Так, від представника відповідача у порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, в якій просить відмовити у їх відшкодуванні, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на строковій військовій службі на немає фінансової можливості для їх сплати.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, приймає до уваги конкретні обставини справи, принципи співмірності, розумності судових витрат та фінансового стану обох сторін, виходячи з критерію реальності цих витрат, а саме фактичної їх оплати позивачем та пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, приходить до висновку, про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Керуючись ст. 7, 84, 91, 182-184 СК України, ст. 12, 76 81, 223, 258, 259, 264 265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення аліментів на дитину та коштів на особисте утримання, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.07.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. ( дві тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.05.2021 року.

СуддяО. В. Бондаренко