КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 357/4663/20

провадження номер: 22-ц/824/3314/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2020 року у складі судді Орєхова О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі житлової комісії, третя особа: квартирно-експлуатаційний відділ міста Біла Церква, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в особі житлової комісії, третя особа: квартирно - експлуатаційний відділ міста Біла Церква, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що він проходив військову службу у Збройних Силах України з 1994 року по 2019 рік, загальна календарна вислуга років становить понад 25 років. Під час проходження військової служби він брав участь у бойових діях, отримав статус учасника бойових дій та відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 .

Вказував, що у період з 19 лютого 1999 року по 21 листопада 2017 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у місті Біла Церква, де перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. У зв`язку з переведенням його у 2018 році для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 у місто Сєвєродонецьк Донецької області, рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 його знято з обліку осіб, які потребують поліпшенню житлових умов.

Зазначав, що у військовій частині НОМЕР_3 його не було взято на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки у цій військовій частині відсутня житлова комісія. Військовослужбовці військової частини НОМЕР_3 , постійним місцем дислокації якої є місто Вінниця, беруться на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов житловою комісією Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону.

Вказував, що під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 , яка з квітня 2016 року по даний час фактично дислокується у місті Сєвєродонецьк Донецької області, він проживав у місті Сєвєродонецьк, а тому не міг зареєструвати місце свого проживання у місті Вінниця. Без реєстрації місця проживання у місті Вінниця він не міг подати на розгляд житлової комісії Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону відповідні документи для взяття його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки відповідно до положень п. 2.4 чинної на той час Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року №737, на облік приймаються військовослужбовці, які потребують поліпшення житлових умов і зареєстровані в цьому населеному пункті.

Зазначав, що наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 10 жовтня 2019 року № 272 його звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 23 жовтня 2019 року №298 його виключено зі списків особового складу цієї військової частини та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 , на якому він перебуває в даний час. Також він проживає та зареєстрований у місті Біла Церква.

Вказував, що 10 березня 2020 року він звернувся із заявою до житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якій просив взяти його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Проте, 30 березня 2020 року він отримав лист № 652 від 13 березня 2020 року, яким йому повідомлено, що комісія ІНФОРМАЦІЯ_3 не має підстав для зарахування його на квартирний облік при Білоцерківському ОМВК. Вважав таке рішення Білоцерківського ОМВК в особі житлової комісії протиправним, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства України військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ним житла, в тому числі, у разі звільнення в запас чи відставку. Зазначає, що відповідач неправомірно застосував до нього обмеження у вигляді відмови взяття на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки ці обмеження звужують та обмежують реалізацію його права на отримання житла від держави.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив визнати неправомірним рішення Білоцерківського ОМВК в особі житлової комісії про відмову у взятті його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов у ІНФОРМАЦІЯ_4 , зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 в особі житлової комісії взяти його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов у ІНФОРМАЦІЯ_4 , складом сім`ї одна особа.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, який задовольнити його позов, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок, що позивач мав змогу звернутися до житлової комісії Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України щодо постановки його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки відсутність у нього можливості для реєстрації місця проживання у місті Вінниця стало основною перешкодою для його звернення до вказаної житлової комісії. Однак суд першої інстанції вказаних обставин не врахував. Також судом не враховано, що після переведення його для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 рішення про направлення його житлової справи до нового місця служби житловою комісією військової частини НОМЕР_2 не приймалось і матеріали житлової справи не направлялись, що унеможливило взяття його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов за новим місцем служби.

Учасники справи не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 згідно витягу з послужного списку проходив військову службу у наступних військових частинах та на посадах: з 10 листопада 1987 року по 15 листопада 1989 року - снайпер військової частини НОМЕР_4 ; з 03 грудня 1998 року по 19 лютого 1999 року зарахований у розпорядження командувача військ Північного ОК; з 19 лютого 1999 року по 28 січня 2000 року - старший ординатор операційно-перев`язувального взводу медичної роти медичного загону військової частини НОМЕР_2 ; з 23 жовтня 2002 року по 19 березня 2008 року -начальник хірургічного відділення (з палатами гнійної хірургії) - провідний хірург військової частини НОМЕР_2 ; з 19 березня 2008 року по 06 листопада 2015 року - начальник хірургічного відділення з палатами гнійної хірургії військової частини НОМЕР_2 ; з 06 листопада 2015 року по 21 листопада 2017 року - заступник начальника госпіталю з медичної частини - начальник медичної частини військової частини НОМЕР_2 ; з 21 листопада 2017 року по 23 жовтня 2019 року - заступник начальника госпіталю з медичної частини - начальник медичної частини військової частини НОМЕР_3 .
Згідно витягу з протоколу № 26 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 04 січня 2018 року вирішено зняти підполковника ОСОБА_1 із загальної черги квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_2 та загальної черги квартирного обліку в Білоцерківському гарнізоні, на квартирному обліку з 25 січня 1999 року в складі одна особа. Підставою стало переведення позивача до нового місця служби (а.с.21 ).
З довідки військової частини НОМЕР_3 від 24 квітня 2020 року № 189 вбачається, що на виконання розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 19 березня 2016 року № 347/703 військова частина НОМЕР_3 здійснила передислокацію з міста Сватове до міста Сєверодонецьк 29 квітня 2016 року.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 23 жовтня 2019 року №298 ОСОБА_1 , заступника начальника госпіталю з медичної частини - начальника медичної частини 59 військового мобільного госпіталю, звільнено з військової служби у запас згідно наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) №272 від 10 жовтня 2019 року, з 23 жовтня 2019 року виключено із списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Білоцерківського ОМВК (а.с.14).
10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського ОМВК із письмовою заявою, в якій просив зарахувати його на квартирний облік при Білоцерківському ОМВК.
Листом Голови житлової комісії Білоцерківського ОМВК від 13 березня 2020 року за №652 ОСОБА_1 повідомлено, що для вирішення питань квартирного обліку військовослужбовців, осіб звільнених в запас застосовується «Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380. Особи, звільненні з військової служби із залишенням на обліку для забезпечення їх житлом за рахунок Міноборони, у разі розформування військової частини зараховуються на відповідний облік у військовому комісаріаті, на території обслуговування якого знаходилася розформована військова частина, з правом реєстрації місця проживання (перебування ) при військовому комісаріаті. Враховуючи наведене, Голова житлової комісії Білоцерківського ОМВК зазначив, що комісія ІНФОРМАЦІЯ_3 не має підстав для зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік при Білоцерківському ОМВК (а.с.23).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача про відмову взяти позивача на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, є правомірним, так як на момент звільнення з військової служби позивач не перебував на відповідному обліку.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
У той же час, ст.124 Конституції Українизакріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК Українисуди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1 ч.1 ст.19 КАС України).
Таким чином, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у складі Збройних Сил України з 1987 року по 2019 рік.
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 23 жовтня 2019 року №298 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас згідно наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) № 272 від 10 жовтня 2019 року, з 23 жовтня 2019 року виключено із списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Білоцерківського ОМВК.
Оскаржуваним рішенням житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено позивачу в зарахуванні на квартирний облік.
У позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати неправомірним рішення Білоцерківського ОМВК в особі житлової комісії про відмову у взятті його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Білоцерківському ОМВК, зобов`язати Білоцерківський ОМВК в особі житлової комісії взяти його на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Білоцерківському ОМВК, складом сім`ї одна особа.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач послався на приписи ст.ст.34, 37, 43 ЖК Української РСР, ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщенням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081.
У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження №14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 (провадження №11-166апп18), щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
Так, Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки щодо правильного застосування норм права.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України).
Спори про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг). Тому такі спори слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Дотримуючись єдності судової практики, із аналогічної правової позиції в подальшому виходив Верховний Суд в постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 755/6184/19 (провадження № 61-9534св20), закриваючи провадження в справі за позовом особи до Міністерства оборони України про визнання права на додаткову жилу площу та стягнення вартості неотриманої жилої площі; у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 323/2244/20 (провадження № 61-15667 св20), закриваючи провадження в справі за позовом особи до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання незаконним та скасування рішення районної державної адміністрації.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на їх зміст і належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.255, ч.ч.1,2 ст.377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
На виконання вимог ч.1 ст.256 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції Київського окружного адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст.ст.374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2020 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі житлової комісії, третя особа: квартирно-експлуатаційний відділ міста Біла Церква, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії - закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та, що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: