ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/1122/20 р.
2/622/53/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 смт Золочів

Золочівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Чернової О.В.,

за участю секретаря Дмитренко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Коротуна В.І.,

представника відповідача адвоката Смаля В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в смт Золочів Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Коротун Володимир Ілліч, до ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної під час виконання трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

30.10.2020 позивач в особі свого представника адвоката Коротуна В.І. звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача шкоду, завдану під час виконання трудових обов`язків, на суму 70000,00 грн та понесених у зв`язку зі зверненням до суду з позовом судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є фізичною особою-підприємцем. Відповідач працювала у позивача реалізатором продовольчих товарів на підставі трудового договору. Поряд з цим, між ФОП " ОСОБА_1 " та працівником ОСОБА_2 було додатково укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11.05.2011 за №10, згідно якого ОСОБА_2 , прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереженості ввірених їй матеріальних цінностей. Посаду продавець (реалізатор) продовольчих товарів включено до Переліку посад і робіт з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 р. №447/24, що і діє на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.91 р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». В результаті проведеної в 2013 році інвентаризації позивачем встановлено нанесені відповідачем матеріальні збитки на загальну суму 75000,00 грн., самостійно ОСОБА_2 компенсувала 5000,00 грн., залишилися невідшкодованими 70000,00 грн. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням сплатити нанесену позивачу шкоду, однак жодної відповіді від останньої не надходило.

02.11.2020 на виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України суддею зроблено запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача.

18.11.2020 року до суду надійшла відповідь на запит, з якої вбачається, що відповідач зареєстрований на території Золочівського району Харківської області.

Ухвалою судді від 23.11.2020 провадження по справі відкрито в спрощеному позовному провадженні за участю сторін.

18.01.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача з підтвердженням направлення його копії позивачу.

07.04.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача з підтвердженням направлення його копії відповідачу.

07.04.2021 до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Коротуна В.І. про поновлення строку на звернення до суду з позовною заявою.

21.04.2021 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача адвоката Смаль В.В. з підтвердженням направлення їх копії позивачу.

У відзиві на позовну заяву відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначила, що позивачем не доведено, які саме винні, протиправні дії відповідач вчинила, що призвело до заподіяння шкоди, як обов`язкової умови покладення на неї матеріальної відповідальності. Також недоведеним залишилося те, що позивачем створювалися належні умови для забезпечення повного збереження ввірених ОСОБА_2 матеріальних цінностей, як це передбачено договором про повну матеріальну відповідальність. Позивач раніше зверталася до суду з тотожним позовом, однак в задоволенні позовних вимог було відмовлено через неправильно обраний спосіб захисту своїх прав. З огляду на те, що матеріальну шкоду було виявлено в 2013 році, встановлений ст. 233 КЗпП України строк на час пред`явлення позову сплинув.

У відповіді на відзив представник позивача адвокат Коротун В.І. спростував доводи відповідача щодо відсутності ревізійного акту, подав його копію, відповідно до якого він засвідчений підписом самої ОСОБА_2 та секретарем Лютівської сільської ради, за час роботи на посаді продавчині у ФО-П ОСОБА_1 у ОСОБА_2 виникла нестача, що полягає у відсутності ввіреного працівнику майна, за яке остання несе повну матеріальну відповідальність згідно договору, на суму 81985,17 грн., частково відповідач самостійно погасила заборгованість, таким чином на час подання позову завдана ФО- ОСОБА_3 шкода складає 70000,00 грн.

Також представник позивача подав клопотання про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки вважає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України в один рік, з поважних причин. Зазначив, що починаючи з 2014 року позивачка у зв`язку з різким погіршенням здоров`я вимушена була постійно проходити відповідні обстеження та лікування, що потребувало значного часу та фінансових вкладень. На підтвердження чого подав відповідну медичну документацію. Просив суд визнати хворобу позивача, що підтверджується медичними документами, поважною причиною пропуску строку на звернення до суду та поновити його.

В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача адвокат Смаль В.В. пояснив, що після ознайомлення з відповіддю на відзив, ревізійним актом, вважає, що позивачем залишилося не доведеним, які саме винні, протиправні дії вчинила ОСОБА_2 , що призвело до заподіяння шкоди, як обов`язкової умови покладення на останню матеріальної відповідальності. Також недоведеним залишилося те, що позивачем створювалися належні умови для забезпечення повного збереження ввірених ОСОБА_2 матеріальних цінностей, як це передбачено законодавством та договором про повну матеріальну відповідальність. Просив відмовити в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом з тих підстав, що з моменту виявлення шкоди до моменту звернення до суду з даним позовом минуло понад сім років. Хвороба позивача, як причина пропуску строку, не є поважною, оскільки стан здоров`я не заважав позивачці здійснювати свою підприємницьку діяльність та приймати участь у судових засіданнях з приводу інших справ, порушених за її позовами.

Представник позивача адвокат Коротун В.І. в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «EASYCON» позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Клопотання свого представника адвоката Коротуна В.І. про поновлення строку на звернення до суду підтримала з підстав, викладених у ньому, зазначивши, що хворіла тривалий час та мала потребу у коштах на лікування, тому не могла звернутися вчасно до суду. Попереднє рішення суду не оскаржувала. Пояснила, що нестача сталася внаслідок узяття відповідачкою грошей, що були виручені від продажу товарів, на власні потреби, які остання пообіцяла повернути в добровільному порядку. До правоохоронних органів вона не зверталася. Повідомлень про зіпсування товару, крадіжки не було.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, суд розглянув справу за участі представника відповідача.

Представник відповідача адвокат Смаль В.В. проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, не оспорював факту укладення трудового договору і договору про повну матеріальну відповідальність із ОСОБА_2 , вважав відсутніми підстави для поновлення строку на звернення до суду.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особипідприємця Серія В04 №036619 ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрована як ФО-П з 29.02.2000 (а.с.18).

11 травня 2011 року між ФО-П ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Цей договір є безстроковим, що укладається на невизначений строк. Працівник зобов`язаний виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів. Трудовий договір зареєстровано 11.05.2011 за №0 в Золочівському РЦЗ (а.с.7-8).

Згідно типового договору №10, підписаного сторонами 11.05.2011, про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між ФО-П ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_2 , остання приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство в свою чергу, зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей. Проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей.

Згідно пункту 3 даного договору у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Пунктом 4 договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини (а.с.9).

Згідно ревізійного акту, складеного 23.02.2013, засвідченого підписом ОСОБА_2 та посвідченим секретарем Лютівської сільської ради, за час роботи на посаді продавчині ОСОБА_2 у ФО-П ОСОБА_1 виникла недостача що полягає у відсутності ввіреного працівнику майна на суму 81985, 17 грн. Позивач зазначив, що відповідач самостійно погасила частину заборгованості та шкода на час подання позову складає 70000,00 грн. (а.с.65-74).

Згідно розписок, написаних ОСОБА_2 власноручно 28.02.2013 та 10.11.2017, остання зазначила, що вона працювала у ФО-П « ОСОБА_1 » продавцем. По закінченню роботи в 2013 році було виявлено недостачу 75000,00 грн. Частково погасила шкоду на 5000,00 грн. Решту заборгованості буде віддавати щомісяця по 200 грн. (а.с.19, 20).

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст.134 КЗпП України є встановлення вини особи у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України.

Статтею 134 Кодексу Законів про працю України передбачено відповідальність працівника який несе повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 477/24, продавець (реалізатор) належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Так, позивач зазначав, що в результаті проведеної планової інвентаризації, відповідно до ревізійного акту від 28.02.2013, було виявлено недостачу ввіреного працівнику майна.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено. Надаючи пояснення в судовому засіданні, позивач зазначила, що їй спричинено збитки відповідачкою внаслідок узяття на власні потреби отриманих від продажу товарів грошових коштів, до правоохоронних органів вона не зверталася.

Належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків, суду не подано. Пояснення у відповідача з приводу складеного ревізійного акту по факту нестачі продукції не відбиралися, причини з яких сталася нестача не встановлювалися. Позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що ФО-П ОСОБА_1 після проведення планової інвентаризації вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, а також те, що позивачем були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договорами про повну матеріальну відповідальність.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача позивачу заподіяно матеріальної шкоди і вона має нести цивільну відповідальність.

При вирішенні даних спірних правовідносин судом також враховуються положення ч. 3, 4 ст.233 КЗпП України, відповідно до яких для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз`яснив Верховний Суд України в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами 30.10.2020 року, а ревізійний акт за 2011-2013 роки складено 28.02.2013.

Тобто позивачу стало відомо про заподіяння шкоди 28.02.2013, саме цю дату слід вважати початком перебігу строку звернення до суду.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом позивачем в ході розгляду справи заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом представник позивача зазначив різке погіршення стану здоров`я позивача з 2014 року. На підтвердження зазначених обставин подав медичну документацію, зі змісту якої судом не вбачається наявності вагомих перешкод у подачі позову до суду.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому суд враховує, що, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що позивачем не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди, оскільки на спірний випадок поширюються правила про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, разом з цим позивачем пропущено строк позовної давності, поважних причин його пропуску судом не встановлено, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись наведеними положеннями матеріального закону та ст. ст. 12, 13, 76, 81, 209, 211, 247, 258, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2

Повний текст рішення виготовлено 20.05.2021.

Суддя О. В.Чернова