Провадження №22-ц/812/1018/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 травня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Пасечнюком І.П.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу №475/386/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Доманівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Єгорової Наталії Іванівни о 13 годині 30 хвилин у приміщенні цього суду 18 березня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У червні 2020 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 01 серпня 2008 р. між Банком та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №NKP0А714430178 за умовами якого Банк надав позичальникові кредит в розмірі 8362,76 дол. США, який позичальник зобов`язувався повернути в строк до 01 серпня 2013 р. та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. За умовами договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 серпня 2008 р. між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 05 березня 2020 р. виникла заборгованість у розмірі 16401,44 дол. США, яка складається з 2074,61 дол. США заборгованість за кредитом; 7,42 дол. США заборгованість за відсотками; 13528,82 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи 10,04 доларів США (фіксована частина) та 780,54 доларів США (процентна складова). Позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором. Однак, вимога була залишена без задоволення.

Посилаючись на викладене, а також на те, що боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі, а також судові витрати.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

В письмових поясненнях представник відповідачів зазначила, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2011 р. у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору та виникненням заборгованості станом на 24 квітня 2009 р. в розмірі 9148,30 доларів США було звернуто стягнення на предмет застави, а саме: на легковий автомобіль марки Geely, 2008 р. випуску, належний на праві власності ОСОБА_1 . З матеріалів кредитної справи вбачається, що предмет застави до моменту розгляду справи не реалізований, а отже вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості є передчасними, оскільки позивачем не доведено, що коштів, виручених за продаж заставленого майна не достатньо для погашення кредитної заборгованості. Крім того, вважає, що після спливу визначеного договором строку кредитування, право нараховувати проценти за користування кредитом припиняється. Вказує, що строк дії Договору поруки, укладений між банком та ОСОБА_2 , припинився після спливу 5 років з дня настання строку повернення кредиту по кредитному договору, тобто 31 липня 2018 р., що відповідає п.12 Договору поруки.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог Банка відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до умов кредитно-заставного договору NKP0A714430178 від 01 серпня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , а саме пункту 16.1.5, датою погашення кредиту визначено 31 липня 2013 року.

Враховуючи вимоги пункту 12 Договору поручительства від 01 серпня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , порука припинилася 31 липня 2018 року, тобто після спливу 5-річного строку з моменту настання строку погашення кредиту, тому вважав , що відповідачка не може відповідати як солідарний боржник перед банком та відмовив у задоволені позовної вимоги про стягнення з неї кредитної заборгованості за договором №NKP0A714430178 від 01 серпня 2008 року.

Що стосується стягнення кредитної заборгованості з боржника ОСОБА_1 суд виходив з того, що за умовами укладеного з позивачем кредитно-заставного договору предметом застави за цим договором є автомобіль марки Geely, модель MR 7151 А, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , власником якого є позичальник.

Відповідно до пункту 12.1 договору, після настання події дефолту та спливу строку предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначаються на дату фактичного задоволення таких вимог.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2011 року вирішено передати в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене майно - легковий автомобіль марки Geely, модель MR 7151 А, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №NKP0A714430178 від 01 серпня 2008 року, яка станом на 29 квітня 2009 року становила 69710,04 грн., що є еквівалентом 9148,30 доларів США, звернуто стягнення на предмет застави, а саме - легковий автомобіль марки Geely, модель MR 7151 А, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права укладати від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідно до акту прийому в заклад автомобіля позичальника від 04 листопада 2009 року інспектором Банку Камінським А.А. в присутності позичальника ОСОБА_1 було оглянуто заставлене майно - автомобіль марки Geely, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . В ході огляду встановлено, що автомобіль технічно справний. ОСОБА_1 добровільно передав автомобіль банку. Вартість заставленого майна була зазначена в анкеті-заяві в розмірі 47050 грн. та погоджена кредитним інспектором, начальником відділу та уповноваженим керівником 29 липня 2008 року.

В позовній заяві про стягнення кредитної заборгованості в сумі 16401,44 доларів США, що еквівалентно 408231,76 грн., позивач не врахував вартість вилученого ним заставленого майна. Не надав відомостей про залишок непогашеного кредиту, який залишився після реалізації заставленого майна.

З моменту передачі банку заставленого автомобіля, тобто з 04 листопада 2009 року, у разі нереалізації заставленого майна автомобіль перебував на збереженні банку. Умови зберігання заставленого майна суду не відомі. Крім того, з моменту передачі автомобіля і до часу розгляду справи вартість автомобіля змінилася, як вважає суд не з вини позичальника.

Відсутність відомостей щодо реалізації вилученого заставленого легкового автомобіля позбавляє суд можливості перевірити розмір заборгованості по кредитному договору.

За таких підстав суд вважав, що позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 є передчасними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі представник Банку вказує, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що боржник не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання. Якщо ж порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд за певних умов може зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, однак зазначене не стосується стягнення основного грошового боргу, що судом не враховано. Позичальник не надав доказів, що вжив усіх заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема не допомагав Банку у пошуку покупців автомобілю, не цікавився, чи реалізовано автомобіль та чи припинилися його зобов`язання за кредитно-заставним договором, тоді як передача автомобіля в заклад Банку не звільняє боржника від обов`язку погашати заборгованість, який несе ризики непред`явлення вимог. Тому звернення стягнення на предмет застави (автомобіль) не позбавляє позивача задовольнити свої вимоги в іншій спосіб, а саме шляхом стягнення заборгованості. Оскільки зобов`язання за Договором не виконані, Банк правомірно звернуся з даним позовом до відповідачів по справі, в тому числі до поручителя.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частин 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає вказаним положенням закону не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 01 серпня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір NKP0A714430178 (далі Договір) (а.с. 13-17).

Згідно умов цього договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 8362,76 доларів США терміном до 01 серпня 2013 pоку, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, яка визначена на рівні 15% річних, в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Датою остаточного погашення кредиту визначено 31 липня 2013 року.

Погашення частини кредиту, процентів за користування кредитом, комісій згідно пункту 16.1 кредитно-заставного договору повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 24 по 28 числа кожного місяця) відповідач повинен надавати Банку грошові кошти - щомісячний платіж в сумі 250,05 доларів США.

Відповідно до пунктів 7.1, 16.7 кредитно-заставного договору було визначено, що виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 забезпечується заставою, предметом якою визначений належний відповідачеві на праві власності автомобіль марки Geely, модель MR 7151 А, 2008р. випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Пунктом 12.1 Договору передбачено, що після настання події дефолту та спливу строку, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечних вимог у їх максимальному розмірі, що визначаються на дату фактичного задоволення таких вимог.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитно-заставним договором NKP0A714430178 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 01 серпня 2008 року також був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань по кредитному договору в тому ж розмірі, що і боржник. У випадку невиконання боржником зобов`язань по кредитному договору боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 18).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, видавши відповідачеві кредит у розмірі 8362,76 доларів США.

В порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання виконував неналежним чином

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2011 року постановлено передати в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене майно - легковий автомобіль марки , Geely, модель MR 7151 А, 2008р. випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 85).

Також в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №NKP0A714430178 від 01 серпня 2008 року, яка станом на 29 квітня 2009 року складала 69710,04 грн., що є еквівалентом 9148,30 доларів США, звернуто стягнення на предмет застави - легковий автомобіль марки Geely, модель MR 7151 А, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права укладати від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідно до акту прийому в заклад Приватбанку автомобіля позичальника від 04 листопада 2009 року інспектором банку ОСОБА_3 в присутності позичальника ОСОБА_1 було оглянуто автомобіль марки Geely,2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , встановлено, що автомобіль технічно справний. ОСОБА_1 добровільно передав автомобіль банку кредитному інспектору ОСОБА_3 (а.с. 84).

Згідно анкети-заяві вартість заставного майна складала 47050 грн. та погоджена кредитним інспектором, начальником відділу та уповноваженим керівником 29 липня 2008 року, про що свідчить копія анкети-заяви, що зберігається у кредитній справі, наданої на вимогу суду.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина 1 статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 статті 554 ЦК України).

Звертаючись з позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначав, що станом на 05 березня 2020 року за кредитно-заставним договором №NKP0A714430178 від 01 серпня 2008 року існує заборгованість в розмірі 16401,44 доларів США, яку необхідно стягнути з обох позивачів позичальника та поручителя як солідарних боржників.

За такого між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання кредитного договору та укладеного у його забезпечення договору поруки.

Факт укладання кредитно-заставного договору, надання позичальнику та використання ним кредитних коштів на споживчі цілі, укладання договору поруки відповідачами не оспорювались.

Щодо вирішення позовних вимог, заявлених до поручителя ОСОБА_2 .

Відповідно до умов Договору його сторони домовились про погашення кредиту та сплату процентів за його користування частинами шляхом внесення щомісячних платежів.

Також сторони визначили порядок та підстави дострокового повернення кредиту.

Пунктом 12.1 Договору передбачено, що після настання події дефолту, до яких на підставі пункту 11.1 Договору відноситься, зокрема затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, та спливу строку для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначаються на дату фактичного задоволення таких вимог.

Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України та Договором (пункти 11.2, 12.1), через порушення позичальником обов`язків щодо внесення періодичних платежів, Банк з метою дострокового повернення кредиту та погашення заборгованості в сумі 9148,42 долара США 30 вересня 2011 року звернуся з позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ про звернення стягнення на предмет застави, який був задоволений.

В силу пунктів 11, 12 договору поручительства цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Поручительство за цим договором припиняється протягом 5 років з дня настання строку повернення за кредитним договором.

За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (у редакції закону, чинній на час укладання сторонами договору поруки).

Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина 2 статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини 4 статті 559 цього кодексу у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до позичальника ОСОБА_1 шляхом подання позову про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 вересня 2011 року, чим змінив строк виконання основного зобов`язання в цілому, тому звернувшись з даним позовом до суду у червні 2020 року, пропустив визначений частиною 4 статті 559 ЦК України у зазначеній редакції строк для пред`явлення вимоги до поручителя ОСОБА_2 стосовно стягнення всієї заборгованості, що є підставою для відмови у позові. Крім того, з урахуванням положень пунктів 11, 12 договору в будь-якому разі порука ОСОБА_2 припинилася 31 липня 2018 року.

За такого висновок суду про відмову у стягненні заборгованості з ОСОБА_2 ґрунтується на наведених положеннях закону та встановлених обставинах справи, а доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову до обох відповідачів відхиляються колегією суду як такі, що не ґрунтуються на викладених положеннях закону та обставинах справи.

Щодо вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 .

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18).

За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили щомісячну сплату заборгованості за кредитом (частинами) та відсотків за наданим кредитом на суму залишку заборгованості.

Відтак, відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредитні кошти і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у межах строку кредитування, який був змінений внаслідок звернення Банка з позовом до суду 30 вересня 2009 року. Після закінчення строку кредитування, відповідач мав обов`язок повернути всю заборгованість.

За такого позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом лише в межах строку кредитування по 30 вересня 2009 року.

Згідно наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за Договором (а.с. 6-7) станом на 30 вересня 2009 року (день звернення із позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська) заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед Банком за Договором становила: 7956,42 доларів США заборгованості за кредитом, 907,08 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом та 428,34 доларів США заборгованості за пенею.

У справі, яка переглядається, Банк просив стягнути заборгованість в сумі 16401,44 доларів США, із яких: 2074,61 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 7,42 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13528,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 10,04 доларів США - фіксована частина та 780,54 доларів США - процентна складова.

Як вбачається із вказаного розрахунку заборгованості, позивач продовжував нарахування процентів за користування кредитом та неустойки як пені, так і штрафів, після 30 вересня 2009 року, а також зараховував в погашення процентів та неустойки внесені позичальником грошові кошти, що суперечить викладеній вище правовій позиції.

Так, 14 січня 2010 року на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом позивач зарахував 40,59 доларів США та на погашення пені 751,91 доларів США, 25 лютого 2013 року 2926,09 доларів США на погашення процентів, а всього 3718,59 доларів США.

Колегія суддів вважає, що, оскільки нарахування відсотків за користування кредитом та неустойки після 30 вересня 2009 року було безпідставним, кошти, які були зараховані позивачем на погашення нарахованих відсотків по кредитному договору та пені, підлягають зарахуванню на погашення грошових зобов`язань в порядку, визначеному статті 534 ЦК України, тобто на погашення основної суми заборгованості.

Оскільки внесена відповідачем та зарахована позивачем на погашення нарахованих після 30 вересня 2009 року сума процентів та пені (3718,59 доларів США) перевищує розмір заборгованості за кредитом, повернення якої вимагає Банк (2074,61 доларів США), колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача ОСОБА_1 заборгованості перед позивачем, що є підставою для відмови у позові.

Доказів неправильності такого висновку позивачем не наведено.

При цьому колегія суддів вважає, що суд, хоча і правильно виснував про відсутність підстав для задоволення позову до ОСОБА_1 , але невірно виходив з обставин передання предмета застави (автомобіля) позивачеві у заклад, відсутності відомостей про його зберігання та реалізацію, оскільки сам факт передачі автомобілю заставодержателю у заклад не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання умов Договору щодо повернення кредиту (Розділ IV Закону України «Про заставу») та інших обов`язкових платежів, тоді як сторонами не надано доказів реалізації предмета застави.

За такого колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду в частині мотивів відмови у позові до ОСОБА_1 , а тому відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України таке є підставою для зміни рішення суду з викладенням мотивувальної частини в редакції даної постанови.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки часткове задоволення апеляційної скарги не призвело до зміни висновків суду про відмову у позові, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, які з огляду на результати розгляду справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 20 травня 2021 року