РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Кремінна

11 січня 2021 року Справа № 414/1402/20

Провадження № 2/414/12/2021

Кремінський районний суд Луганської області у складі

головуючого судді: Ковальова В.М.,

при секретареві: Олєйнікової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кремінна цивільну справу за позовом адвоката Костроби Тетяни Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та державних актів на земельні ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Костроба Т.А. в інтересах ОСОБА_1 17 липня 2020 року звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на наступне. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько останнього ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді двох земельних ділянок та двох майнових паїв на території Невської сільської ради Кремінського району Луганської області. У нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини він не звертався, але вважає себе таким, що фактично прийняв спадщину, так як на момент смерті спадкодавця проживав та був зареєстрованим з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що він фактично прийняв спадщину і не заявляв відмови від неї. Довгий час за видачею свідоцтва про право на спадщину не звертався через матеріальні труднощі та юридичну необізнаність. Лише 25 березня 2020 року його дружина від його імені звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, але нотаріусом у вчиненні цієї нотаріальної дії було відмовлено у зв`язку з тим, що його рідна сестра ОСОБА_2 прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину на підставі довідки виконавчого комітету ради про те, що спадкодавець проживав за вищевказаною адресою один. Відповідач також здійснила державну реєстрацію права на спадщину. Вважає, що нотаріус видав іншому спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно без врахування його права на спадщину, тому просить суд визнати свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасувати державну реєстрацію.

У судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Головченко А.О. позов не визнали, оскільки позивач не проживав з батьком на час відкриття спадщини. Він постійно з 1990 року проживав в. м. Кремінна Луганської області. Коли ще була жива їх мати, він періодично з`являвся до батьків, влаштовував бійки з батьком. Коли померла мати, позивач взагалі не з`являвся до батька. Вона доглядала хворого батька, після смерті якого вона неодноразово зверталася до брата з проханням прийняти спадщину, але він відмовлявся з посиланням на відсутність грошей та на інші причини. Тому вона прийняла спадщину.

Під час розгляду справи представники сторін повідомили, що брата останніх ОСОБА_4 , який проживає на території РФ, повідомлено про характер спору між ними в суді, але на це повідомлення він не відреагував.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено /а.с.82/, що 21 січня 2005 року ОСОБА_3 проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 зробив в с. Невське Кремінського району Луганської області заповіт, відповідно до якого належні йому зберкнижки, майнові сертифікати в рівних долях заповів своїм дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_4 , а земельні сертифікати в рівних долях заповів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Кремінського районного управління юстиції Луганської області 06 грудня 2005 року /а.с.81/.

Після його смерті відкрилася спадщина на вказане вище майно, майнові та земельні сертифікати.

Згідно сертифікатів /а.с.84-91/, дві земельні ділянки розміром 8,06 в умовних кадастрових гектарах, які перебували у КСП ім. Свердлова, два майнових сертифікати на пайовий фонд майна КСП ім. Свердлова Кремінського району Луганської області розмірами 0,08 та 0,32 відсотків відповідно, належать ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 82/2006, що заведена державним нотаріусом Кремінської державної нотарільної контори Гребінюком О.В., копія якої надійшла на запит суду /а.с.77-103/, у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини звернулася 20 лютого 2006 року ОСОБА_2 , в якій вона вказала про своїх братів, яким в тому числі їх батько заповів майно.

Враховуючи зазначене, єдиним спадкоємцем, що звернувся до нотаріальної контори 20 лютого 2006 року із заявою про прийняття спадщини, 07 лютого 2008 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та прийняла спадщину з отриманням 07 березня 2008 року свідоцтва на дві земельні частки /паї/ та два майнових паїв, які перебували у КСП ім. Свердлова є відповідач - ОСОБА_2 . Інших заяв від спадкоємців за заповітом до нотаріальної контори не надходило.

На підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Кремінської нотаріальної контори Гребенюком О.В. ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровими номерами № 866, № 865, № 867 від 07 березня 2008 року.

Згідно довідки, виданої 17 січня 2008 року Невською сільською радою Кремінського району Луганської області /а.с.83 зв./, померлий 18 жовтня 2005 року ОСОБА_3 був зареєстрований у АДРЕСА_1 і на день смерті проживав один.

Позивач ОСОБА_1 через представника - свою дружину ОСОБА_5 , лише 25 березня 2020 року звернувся до Кремінської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дві земельні частки /паї/ та два майнових паї члена КСП ім. Свердлова /а.с.97/, в якій вказав, що на час відкриття спадщини він постійно проживав разом із спадкодавцем з посиланням на довідку, видану секретарем Невської сільської ради від 07 лютого 2020 року /а.с. 102 зв./ відповідно до якою з ОСОБА_3 на день смерті був зареєстрований його син ОСОБА_1 , що збігається з відомостями його паспорта /а.с.9 зв./, відповідно до яких останній з 1992 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_2 у якості свідка повідомила ті ж відомості, про які зазначила у поясненнях.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка зареєстрована та проживає в с. Невське Кремінського району поруч з будинком померлого, повідомила про те, що позивач дуже скандальний чоловік. Коли приїжджав до батьків, бився з батьком. Коли померла мати сторін, він приїхав на її поховання, де також вчинив бійку з батьком. Останній час батько хворів, його доглядала ОСОБА_2 , вона також готувала йому їжу. ОСОБА_1 коли одружився десь у 90 роках минулого століття став проживати з дружиною у м. Кремінна Луганської області. Ніколи з цього часу та на час смерті батька він з ним жодного дня не проживав.

Свідок ОСОБА_7 суду надала показання, які відповідають поясненням ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 вказаного Кодексу).

За змістом ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Тому правове значення для даної справи має встановлення та дослідження судом факту постійного місця проживання спадкоємця на момент смерті спадкодавця, який дає йому право вважатися таким, що прийняв спадщину на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України. При виборі місця проживання виявляється воля особи, право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає, у той час коли під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування фізичної особи де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Тимчасова відсутність може бути безперервною, однак не повинна перевищувати шість місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно зі ст.2 цього Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Разом з тим, положення вказаного Закону не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15).

Згідно роз`яснень, викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, місце реєстрації та місце проживання не є тотожними поняттями.

Для вирішення питання щодо прийняття спадщини, необхідно встановити саме факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію за місцем відкриття спадщини. Тому, посилання позивача на те, що вирішальне значення при визначенні місця проживання особи є офіційні дані Єдиного державного демографічного реєстру, а не дані про його фактичне місце проживання, є безпідставними та не беруться судом до уваги.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-27745св08 від 11 березня 2009 року, де зазначив: «відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що фактично прийняв спадщину а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-15013св07 від 10 грудня 2008 року, де вказав, що «відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини».

Остаточну позицію висловила Об`єднана Палата КЦС ВС в ухвалі від 14 вересня 2020 року та ВС у постанові у складі Першої палати КЦС від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17.

Судом встановлено та досліджено той факт, що будинок спадкодавця не був місцем проживання позивача і право його проживання у даному будинку не обмежувалося. Натомість останній добровільно та з власної волі обрав собі постійне місце проживання у своєї дружини в кв. АДРЕСА_2 , де проживає безперервно, строком понад 6 місяців.

Крім того, суд зазначає наступне.

Частиною ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкоємця, однак, позивач зазначені вимоги закону не виконав, не звернувся вчасно в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, тому вважається таким, що не прийняв спадщину.

Разом з тим ч. 3 ст. 1272 ЦК України захищає спадкоємця у разі пропущення з поважних причин ним строку для прийняття спадщини та надає йому можливість встановити додатковий строк, достатній для прийняття спадщини. Так, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Однак, позивач не скористався своїм правом на звернення до суду із визначенням додаткового строку для прийняття ним спадщини, не вчинив жодних активних дій та належним чином не реалізував своє право на прийняття спадщини.

Також статтею 1297 ЦК України регламентовано обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

Як встановлено у судовому засіданні, позивач взагалі не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 цієї статті).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Державна реєстрація позивача у будинку спадкодавця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька позивача за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.

Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання зі своїм батьком на час його смерті та не подав нотаріусу у встановлений ст.1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини, прохання своєї сестри про це проігнорував, то він не має право на позитивне вирішення його вимог.

Отримання позивачем орендної плати за користування землею не свідчить про прийняття ним спадщини, оскільки цей факт стосується іншого способу захисту свого права і ця обставина не є предметом розгляду цієї справи.

Отже, на час відкриття спадщини ОСОБА_1 постійно не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , хоча і був зареєстрований в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також у визначений законом строк не звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, тому вважається таким, що не прийняв її.

Суд не може погодитися з доводами представника відповідача про застосування строку позовної давності як на підставу відмови у позові, оскільки позивач оспорює свідоцтва про право на спадщину, про наявність яких він дізнався при подачі ним 25 березня 2020 року заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що представником відповідача не спростовано.

Згідно п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначила, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бут застосований і як норми прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорювання документу /у нашому випадку свідоцтво про право на спадщину/ чи юридичного факту /зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи/, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Позивач, який мав право на отримання спадщини, протягом майже 15 років не подавав заяви про прийняття спадщини і таким чином не реалізував свої спадкові права, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У зв`язку з відмовою у позові відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 2,12,13, 77-81, 258, 259, 263-265,354,355 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог адвоката Костроби Тетяни Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 / до ОСОБА_2 /РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 / про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності та державної актів на земельні ділянки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Луганського апеляційного суду через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складання. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ковальов В.М.