Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 489/990/19

провадження № 61-100св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020 року у складі судді Коваленка І. В. та на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Лисенка П. П., Ямкової О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності

в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Друга Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що її дідусь ОСОБА_4 та батько ОСОБА_5 протягом 1969-1983 років на належній дідусеві на праві безстрокового користування земельній ділянці здійснили будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 (стара адреса -

АДРЕСА_1 ), у якому постійно проживала позивач.

21 травня 1998 року ОСОБА_4 (дідусь позивача) склав заповіт, відповідно до якого заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказаний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами в рівних частках, при цьому виразивши бажання, щоб у користуванні ОСОБА_1 знаходилися приміщення 1-3, 1-4, 1-5

у житловому будинку, гараж літ. К, сарай літ. Л; у користуванні ОСОБА_2 знаходилися приміщення 1-6, 1-7, 1-8 у житловому будинку, сарай літ. В,

а у загальному користуванні залишилися приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після смерті спадкодавця у передбаченому законом порядку позивач звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкового права, проте відразу не вдалося оформити спадкові права у зв`язку з судовим процесом у справі № 2-41/2004, у якій рішенням Ленінського суду м. Миколаєва від 06 вересня 2004 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 лютого 2005 року

та ухвалою Апеляційного суду Херсонської області (як суду касаційної інстанції)

від 31 травня 2007 року, у задоволенні позову ОСОБА_3

про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2009 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

ОСОБА_1 вказувала, що за життя спадкодавець як власник домоволодіння не оформив документи на належне йому майно та не реєстрував його в органах БТІ.

Разом із тим, на час будівництва житлового будинку належне оформлення будинку передбачало виготовлення технічного паспорту, а реєстрація права власності на нього не вимагалася.

Посилаючись на те, що право власності спадкодавця на вищезазначений будинок підтверджено технічним паспортом та іншими відповідними документами, позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на

Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень 1-3,

1-4, 1-5 у житловому будинку, гаражу літ. К, сараю літ. Л. У загальному користуванні залишити приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту права, оскільки спадкодавець за життя не ввів житловий будинок в експлуатацію та право власності на нього не оформив.

На думку суду першої інстанції, у випадку, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020 року змінено у мотивувальній частині.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спадкодавець за життя був власником спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, оскільки побудував його на відведеній для будівництва земельній ділянці після отримання дозволів на його будівництво, з проведенням технічної інвентаризації будинку, що підтверджено технічними паспортами, останній з яких доводить, що самовільною побудовою є тільки прибудова літ. а1. Вказане було підтверджено також рішенням державної технічної комісії про прийняття будинку до експлуатації від 22 липня 2002 року та розпорядженням адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 81-р від 23 липня

2002 року про затвердження акта прийому до експлуатації житлового будинку та оформлення самовільно побудованих житлового будинку та сіней.

З огляду на зазначене, на думку апеляційного суду, позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права, проте у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з тим, що судовий захист здійснюється тільки у випадку вичерпання стороною можливостей оформлення її прав у позасудовому порядку. Подання ОСОБА_1 позову про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом є передчасним, оскільки позивач не подала до нотаріуса весь необхідний пакет документів, зокрема ті, що були досліджені судом, у зв`язку з чим нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності в порядку спадкування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_7 , на рішення Ленінського районного суду

м. Миколаєва від 18 вересня 2020 року та на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду

м. Миколаєва.

У квітні 2021 року справа № 489/990/19 передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано правового висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 30 червня

2020 року у справі № 160/224/18.

У вказаній справі зроблено висновок про те, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбачуваному законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право власності.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що спадкодавець набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку, чинному на момент завершення будівництва. Разом із тим, суд не звернув увагу

на те, що нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва на право власності

у порядку спадкування у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, вважаючи, що право власності на спірний житловий будинок не виникло через не здійснення державної реєстрації. Зазначене і стало підставою звернення до суду

із позовом, на що суд помилково не звернув увагу.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням виконкому Миколаївської міської ради

від 25 січня 1957 року № 142 ОСОБА_4 відведено земельну ділянку площею 505 кв. м на АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку (а. с. 8, т. 1).

29 січня 1957 року складено акт про відведення в натурі земельної ділянки для будівництва (а. с. 108, т. 2).

14 лютого 1957 року між ОСОБА_4 та виконкомом Заводської районної ради м. Миколаєва укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (а. с. 9-10, т. 1).

28 лютого 1957 року ОСОБА_4 було отримано дозвіл № 81 на виконання будівельних робіт (а. с. 113, т. 2).

Інвентаризація вказаного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами проводилася декілька разів: у 1974 році, 1984 році, 1985 році, 2000 році, 2008 році, 2018 році.

Згідно з матеріалами інвентарної справи технічний паспорт щодо будинку з будівлями та спорудами виготовлявся 18 січня 1985 року, 06 лютого 2008 року та 24 липня 2018 року.

Відповідно до останнього технічного паспорту станом на 24 липня 2018 року та довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26 липня 2018 року на земельній ділянці були розташовані: побудовані у 1969 році житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б, тамбур до літньої кухні літ. б, погріб літ. Дпд, побудований у 1977 році сарай літ. Л, побудовані у 1983 році гараж з оглядовою ямою літ. К, сарай літ. Н, а також огорожі № 3, 8, 10, 11, споруди № 7, І. Вказані приміщення не є самочинними. Також на земельній ділянці розташована самочинно збудована прибудова літ. а1, площею забудови 33,6 кв. м (а. с.17-20,

т. 1).

Згідно з висновком будівельно-технічного дослідження від 11 січня 2019 року

№ 115-094 на дату проведення дослідження (27 грудня 2018 року обстеження об`єкту дослідження) літня кухня літ. Б, тамбур до літньої кухні літ. б, сарай літ. Н знесено (а. с. 42-52, т. 1).

21 травня 1998 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказаний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами в рівних частках, при цьому виразивши бажання, щоб у користуванні ОСОБА_1 знаходилися приміщення 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку, гараж літ. К, сарай літ. Л; у користуванні ОСОБА_2 приміщення 1-6, 1-7, 1-8 у житловому будинку, сарай літ. В, у загальному користуванні приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди (а. с. 11, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 7, т. 1).

Спадкоємець ОСОБА_2 у 2002 році звертався до адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради з питанням оформлення самовільних побудов та прийому в експлуатацію житлового будинку.

22 липня 2002 року вказаний житловий будинок рішенням державної технічної комісії було прийнято до експлуатації (а. с. 129, т. 2).

23 липня 2002 року розпорядженням № 81-р адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради затверджено акт прийому до експлуатації житлового будинку, оформлено самовільно побудовані житловий будинок та сіни (а. с. 128, т. 2).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулися позивач (онука), яка з 05 жовтня 2000 року зареєстрована у вказаному будинку, та відповідачі: ОСОБА_2 (онук) і ОСОБА_3 (донька) (а. с. 79, 83, 84, т. 1).

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2009 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. При зверненні до нотаріуса позивачем було подано наступні документи: паспорт, свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , заповіт, фотокопію договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (а. с.13, т. 1).

Також встановлено, що у справі № 2-41/2004 рішенням Ленінського суду

м. Миколаєва від 06 вересня 2004 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 лютого 2005 року та ухвалою Апеляційного суду Херсонської області (як суду касаційної інстанції) від 31 травня 2007 року,

у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено (а. с. 38-41, т. 1).

Згідно з довідками КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації»

від 26 липня 2018 року та 28 листопада 2018 року за даними інвентаризаційної справи станом на 28 грудня 2012 року право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 (раніше - АДРЕСА_1 ) не зареєстровано (а. с. 15, 16, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржуване рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частку житлового будинку

АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень 1-3, 1-4, 1-5

у житловому будинку, гаражу літ. К, сараю літ. Л. У загальному користуванні залишити приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що судовий захист здійснюється тільки у випадку вичерпання стороною можливостей оформлення її прав у позасудовому порядку.

Подання ОСОБА_1 позову про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, на думку апеляційного суду, є передчасним, оскільки позивач не подала до нотаріуса весь необхідний пакет документів, зокрема ті, що були досліджені судом, у зв`язку з чим нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності в порядку спадкування.

Колегія суддів із зазначеним висновком апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо спадкування майна після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони регулюються нормами ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР (чинного на момент відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду.

Таким чином, судам обов`язково слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Судами встановлено, що 22 лютого 2002 року ОСОБА_1 звернулася до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а. с. 79, т. 1).

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2009 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Крім того, в заповіті визначено бажання, щоб було конкретне користування окремих приміщень кожному спадкоємцю в рівних частках (а. с.13, т. 1).

Отже, позивач вчинила необхідні дії для отримання свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування, подавши відповідну заяву, проте отримала відмову у вчиненні такої дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

З урахуванням зазначеного, висновок суду апеляційної інстанції про передчасність позову, оскільки позивач не вичерпала можливостей оформлення її прав у позасудовому порядку, є помилковим.

Суд може констатувати відсутність предмету спору, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб, у випадку, якщо право позивача на спадщину ніким не оспорюється або сам позивач не сприяв реалізації своїх законних прав і обов`язків у досудовому порядку.

Проте у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом.

Апеляційний суд зазначеного не врахував, а тому, з огляду на вказане, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судами не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати оцінку доказам, колегія суддів частково приймає доводи касаційної скарги та вважає за необхідне рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене в цій постанові, повно та всебічно дослідити обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надати належну оцінку доказам: кожному доказу окремо, а також взаємному зв`язку доказів у їх сукупності, та визначити обсяг майна, яке у порядку спадкування за законом переходить спадкоємцю, його характеристики (загальна площа, житлова площа тощо), тобто деталізацію об`єкта права власності у тому обсязі та з тими якостями і характеристиками, які були притаманні майну

на момент складання заповіту, та розглянути справу за позовними вимогами,

які відповідають належному способу захисту, здійснення якого матиме наслідком реальне відновлення порушеного права позивача.

Із метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті

2 ЦПК України), Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги, спрямовані на скасування рішення суду першої інстанції щодо помилковості висновку суду про обрання неналежного способу захисту порушеного права та не врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 160/224/18 (щодо застосування судами законодавства, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків у разі відсутності державної реєстрації права власності спадкодавців на спірне майно), колегією суддів відхиляються, оскільки вказане судове рішення було змінено апеляційним судом саме з мотивів відмови в задоволенні позову, що свідчить про відсутність предмету оскарження (у частині рішення суду першої інстанції).

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у порядку статті 411 ЦПК України.

Щодо судових витрат

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі

№ 530/1731/16-ц зроблено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук