РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 564/1052/19

Провадження № 22-ц/4815/363/21

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: представників сторін ОСОБА_1 , Михайлов В.О. ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову покликається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.09.2002 року.

В належній йому квартирі зареєстрована колишня дружина ОСОБА_5 - відповідач по справі, яка понад два роки в квартирі не проживає.

Оскільки відповідачка більше двох років за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, добровільно знятися з реєстрації не бажає, то просив суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В жовтні 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , було придбано за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , є спільним майном подружжя в розумінні ст.60 СК України та ст.368 ЦК України, тому просила поділити спільне майно подружжя виділивши їй у власність 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що норми КпШС України, який діяв на час придбання спірної квартири, передбачали лише два виключення для спільного сумісного майна, набутого подружжям в період шлюбу - це набуття майна у дар або за спадкуванням, відповідно вона і не втратила право користуватися вказаною квартирою, оскільки вона є співвласником вказаної квартири.

Просить рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 , а позов ОСОБА_5 задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 адвокат Михайлов В.О. зазначає, що спірна квартира була придбана за особисті грошові кошти позивача ОСОБА_4 , які були отримані від продажу іншої квартири у липні 2002 року та яка належала позивачу на праві особистої приватної власності.

Просить рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб, про що вчинено відповідний актовий запис Пеньківською сільською радою Костопільського району Рівненської області за №6.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 17.01.2018 року у справі №564/2204/17 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Згідно ст. 12,17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, праця громадян є основою створення i примноження їх

власності, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які у тому числі перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 09 липня 2002 року позивач ОСОБА_4 разом зі своїм рідним братом ОСОБА_8 продали належну їм на праві приватної власності квартиру по АДРЕСА_4 для ОСОБА_9 , що підтверджено договором купівлі - продажу від 09.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Рівненської області Семенюк С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1408.

Право власності на вказану квартиру за позивачем було зареєстровано згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Костопільський домобудівний комбінат» від 15.02.1999 року, про що свідчить п.2 договору купівлі-продажу від 09.07.2002 року.

Згідно п.3 згаданого Договору, продаж квартири вчинено за 18799 грн.

В подальшому, 04 вересня 2002 року, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 17,4 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу №990392 від 04.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3287.

Згідно з п.3 згаданого Договору купівля квартири вчинена за 11000 грн.

Таким чином, спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , оскільки вона хоч і набута ним через три місяці після укладення шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто від продажу попередньої квартири, придбаної ним до шлюбу.

Позиція ОСОБА_5 та її представника, що наявні підстави для задоволення саме її позову, оскільки відповідно до діючої на час виникнення правовідносин ст.24 КпШС України, роздільним майном було майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них, а в даному випадку не було дарування та спадкування, а квартира придбана в шлюбі, не заслуговують на увагу.

ОСОБА_5 не надала по справі доказів, що за три місяці шлюбу з ОСОБА_4 вони надбали достатньо коштів для придбання спірної квартири, як спільного сумісного майна, тому в задоволенні її позовних вимог місцевим судом обґрунтовано відмовлено.

У відповідності до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

31 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 456/616/18 висловив правову позицію щодо втрати права користуватися житловим приміщенням у разі відсутності члена сім`ї понад встановлені строки.

Зокрема, якщо член сім`ї без поважних причин понад один рік не проживає в житловому приміщені та не бере участь у витратах з утримання будинку (квартири), а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення, в такому випадку власник житла має право звернутися до суду з позовною заявою про визнання члена своєї сім`ї таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням.

Згідно довідки №213 від 29.03.2019 року про реєстрацію за місцем проживання, яка видана КП «Костопільське БЖКП» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано позивача, відповідача та їх троє спільних дітей від шлюбу.

Відповідач ОСОБА_5 в спірній квартирі АДРЕСА_1 не проживає після розірвання шлюбу з 2018 року. Дані обставини підтвердила в своїй позовній заяві про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири (а.с.41).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими фактичними обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків