ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1113/21 Справа № 216/4010/18 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2020 року, ухваленого суддею Кузнецовим у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі КПТМ «Криворіжтепломережа»), засновником та власником якого є орган місцевого самоврядування в особі Криворізької міської ради, створене з метою отримання прибутку в результаті діяльності з виробництва, транспортування, постачання та реалізації теплової енергії споживачам м.Кривого Рогу для потреби опалення та гарячого водопостачання.

Відповідачам проводились нарахування відповідно до тарифів на теплову енергію, які встановлені:

- вартість опалення згідно рішення виконавчого комітету Криворізької міської Ради №369 від 13.07.2005 склала 1,11 грн за 1 кв. м. загальної площі на місяць, рішенням від 13.07.2005 №554 опалення за 1 Гкал 160 грн;

- рішенням виконавчого комітету Криворізької міської Ради №53 від 17.01.2008 вартість опалення за 1 Гкал 200 грн, рішенням від 13.08.2008 №584 вартість опалення за 1 Гкал 245 грн;

- з 01.01.2011 затверджено постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1844 від 14.12.2010, тариф на теплову енергію для населення 269,50 грн/Гкал;

- з 01.07.2014 року затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 650 від 06.06.2014 та з 21.11.2014 затверджено постановою Національної комісії у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 31.10.2014, для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 427,83 грн/Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 12,94 грн. за 1 кв. м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з податком на додану вартість); з централізованого постачання гарячої води: за умови підключення рушникосушильників до систем гарячого водопостачання - 27,21 грн. за 1 куб. м (з податком на додану вартість); за відсутності рушникосушильників - 25,29 грн. за 1 куб. м (з податком на додану вартість);

- з 01.05.2015 року затверджені постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1171 від 31.03.2015 з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 720,15 грн/Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 21,77 грн. за 1 кв. м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з ПДВ).

- з 01.07.2016 затверджено постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1171 від 31.03.2015 зі змінами згідно постанови НКРЕКП №1101 від 09.06.2016 з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії 1411,77 грн/Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 42,69 грн. за 1 кв. м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з податком на додану вартість);

- з 04.11.2016 року затверджені постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1171 від 31.03.2015 зі змінами згідно постанови НКРЕКП №1782 від 06.10.2016р. з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії 1417 грн/Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 51,63 грн. за 1 кв. м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з податком на додану вартість);

- з 09.07.2017 затверджені постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №784 від 15.06.2017 зі змінами згідно постанови НКРЕКП №1171 від 31.03.2015 з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії 1393,27 грн/Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 50,73 грн. за 1 кв. м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з податком на додану вартість);

- з 31.12.2017 року, згідно постанови від 28.12.2017 №1536 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 31 березня 2015 року №1171», для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії 1424,96 грн/Гкал, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова 1070,27 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової 354,69 грн/Гкал);

- для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 67,05 грн. за 1 кв. м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова 50,36 грн. за 1 кв. м; решта витрат, крім паливної складової 16,69 грн. за 1 кв. м);

На виконання своєї статутної мети КПТМ «Криворіжтепломережа» здійснює постачання теплової енергії відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Так як, будинок АДРЕСА_2 є багатоповерховим, опалення до квартири АДРЕСА_3 здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку, це свідчить про те, що відповідач отримує теплову енергію. Доказами подачі теплової енергії до будинку є акти про подачу теплоносія та про його відключення, копії яких додаються.

КПТМ «Криворіжтепломережа» відповідно до приписів Закону України «Про природні монополії» відноситься до суб`єктів природної монополії. Як монополіст такої природної монополії, згідно ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», позивач не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності можливостей на приєднання споживача до теплової енергії.

Заборгованість відповідача відповідно до розрахунку заборгованості за період з 01.07.2007 по 01.12.2009 складає за централізоване опалення 3834,18 грн. та за період з 01.03.2013 по 01.01.2017 складає 9158,77 грн.

Всього заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання складає 12 992,95 грн.

На теперішній час борг відповідачем не сплачено, тому позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2020 року позовні вимоги Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» суму боргу по оплаті за постачання теплової енергії за період з 01.06.2015 по 01.01.2017, в розмірі 5 863,83 грн (п`ять тисяч вісімсот шістдесят три гривні вісімдесят три копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», судові витрати у вигляді судового збору, у розмірі 795,21 грн (сімсот дев`яносто п`ять гривень двадцять одна копійка).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, КПТМ «Криворіжтепломережа», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про повне задоволення позовних вимог. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір за розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.

При цьому, скаржник зазначає, що судом незаконно застосовано строк позовної давності не зважаючи на той факт, що позивачем були надані докази переривання строку позовної давності.

Позивач наголошує на тому, що 11.02.2010 року за заявою підприємства було видано судовий наказ №2-н-506/10 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за централізоване опалення за період з 01.07.2007 по 01.12.2009 в розмірі 3834,18 грн. та судових витрат.

23.02.2017 також за заявою КПТМ «Криворіжтепломережа» було видано судовий наказ №216/400/17 про стягнення з ОСОБА_1 боргу за централізоване опалення за період з 01.03.2013 по 01.01.2017 в розмірі 9158,77 грн.

Ухвалами суду першої інстанції, відповідно від 11.01.2017 та 24.03.2017 зазначені вище судові накази були скасовані, у зв`язку із чим, позивач 24.07.2018 року звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги в позовному провадженні за періодами, які були охоплені вищевказаними судовими наказами.

Вказує, що частково, задовольняючи позовні вимоги, суд послався на правову позицію викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №14-448цс19, на підставі, якої суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що подача позивачем заяв про видачу судового наказу не є підставою для переривання загальної позовної давності.

При цьому, скаржник зазначає, що підприємство зверталося до суду за захистом свого порушеного права саме шляхом подання заяви про видачу судових наказів в 2009 та 2017 роках, а тому не було потреби звертатися до відповідача в позовному провадженні, оскільки нормами ЦПК України передбачено наказне провадження, окрім того, судовий наказ є особливою формою судового рішення. Право позивача було задоволено, судові накази були видані судом, проте відповідачем у 2017 році ці судові накази були скасовані.

Позивач наголошує на тому, що у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №14-448цс19 на позицію, якої посилається суд першої інстанції були викладені інші обставини справи щодо відмови у видачі судового наказу, тобто судом першої інстанції у тій справі не були задоволені вимоги стягувача про видачу судового наказу, а тому сама заява про видачу судового наказу, саме в тому випадку при розгляді іншої справи не переривала строк позовної давності. Вказує, що у цій цивільній справі вимоги стягувача двічі були задоволені, видані два судові накази, які набрали чинності, а вже після тривалого проміжку часу, боржник ОСОБА_1 скористався своїм правом, встановленим ст.170 ЦПК України, тому позивач вважає, що скасування судових наказів перериває строк позовної давності, у зв`язку із чим позовні вимоги КПТМ «Криворіжтепломережа» підлягають повному задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірні відносини виникли у зв`язку із виконанням послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг.

КПТМ «Криворіжтепломережа», відповідно до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (надалі по тексту Правила), надає населенню м.Кривого Рогу, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, у тому числі й за місцем проживання відповідача.

Відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , користується послугами позивача і є споживачеми теплової енергії.

Як з розрахунку, наданого позивачем до позову (а.с. 4) так і з розрахунку заборгованості по особовому рахунку, наданого позивачем у якості додатку до відповіді на відзив (а.с. 53), підтверджений факт наявності заборгованості відповідача, яка за період з 01.07.2007 по 01.12.2009 складає за централізоване опалення 3834,18 грн. та за період з 01.03.2013 по 01.01.2017 складає 9158,77 грн, а разом заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання складає 12 992,95 грн.

Отже, суд встановив, що у зазначені періоди позивач надавав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , якими користувався відповідач, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами про подачу теплоносія та про його відключення (а.с. 7-13).

Таким чином, суд вважає, що обставини порушення оплати за спожиту теплову енергію є доведеними повністю, внаслідок чого позивач отримав право на відшкодування завданих йому збитків в судовому порядку.

Судом встановлено, що 11.02.2010 за заявою Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» було видано судовий наказ №2-н-506/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КПТМ «Криворіжтепломережа» заборгованості за постачання теплової енергії за період з 01.07.2007 по 01.12.2009, у розмірі 3834,18 грн.

Ухвалою суду від 11.01.2017 вказаний судовий наказ скасовано. (а.с. 14)

23.02.2017 за заявою комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» було видано судовий наказ №216/400/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КПТМ «Криворіжтепломережа» заборгованості за постачання теплової енергії за період з 01.03.2013 по 01.01.2017, у розмірі 8341,97 грн. (централізоване опалення), 816,80 грн (підігрів води).

Ухвалою суду від 24.03.2017 вказаний судовий наказ скасовано. (а.с. 15)

Судом встановлено, що з липня 2007 року відповідач жодного разу не оплачував за надані позивачем послуги, що підтверджується як розрахунком, наданим позивачем до позову (а.с. 4) так і розрахунком заборгованості по особовому рахунку, наданим позивачем у якості додатку до відповіді на відзив (а.с. 53).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги позивача інстанції на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, виходив з того, що оскільки, заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу, тоді, як, подання позивачем заяв про видачу судових наказів не є підставою для переивання загальної позовної давності, остання не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки. Так, як позивач звернувся до суду з позовом у липні 2018 року, він має право на стягнення заборгованості за період з 01.06.2015 по 01.01.2017, яка, згідно наданого позивачем розрахунку, становить 5 863,83 грн., яка перевірена судом та яку суд вважає правильною.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не може погодитись із доводами позивача викладеними у скарзі з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вище вимог закону.

Так під час судового розгляду суд встановив, що у зазначені у позові періоди позивач надавав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , якими користувався відповідач, який ці послуги не оплачував в результаті чого у останнього виникла заборгованість за надані комунальні послуги, внаслідок чого позивач, КПТМ «Криворіжтепломережа» має право на відшкодування завданих йому збитків в судовому порядку.

Згідно з п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач ОСОБА_1 у цій частині висновок суду першої інстанції не оскаржує, тому у цій частині рішення суду не перегладається.

Позивач не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо застосування правової позиції викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №14-448цс19, яка дійшла висновку про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу не можна використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання позову до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

При цьому, скаржник вважає, що цій постанові Велика Палата Верховного Суду розглядала інші обставини ніж у даній цивільній справі, а саме у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19) позивачу по справі судом було відмовлено у видачі судового наказу, тоді, як у даній справі вимоги стягувача (позивача) двічі були задоволені судом, оскільки було видано два судові накази, які набрали чинності, тому на думку позивача у справі, розглянутій касаційною інстанцією, подача заяви про видачу судового наказу не переривала строк позовної давності, оскільки судовий наказ не було видано, так як стягувачу відмовлено у його видачі. На думку скаржника скасування двох судових наказів по цій справі перериває строк позовної давності, у зв`язку із чим позовні вимоги КПТМ «Криворіжтепломережа» підлягають повному задоволенню.

Проте колегія суддів не може погодитись з такими доводами позивача та вважає їх хибними.

У Постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19)відступала від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

При цьому, слід зазначити, що дійсно у справі яка перегладалась Великою Палатою Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19)за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго», Черкаської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, позивачу по справі дійсно було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу, після чого позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в порядку позовного провадження, тоді, як у цій справі було видано два судові накази у 2010 році та 2017 році, які в січні та березні 2017 року були скасовані за заявою ОСОБА_1 з підстав наявності спору про право.

Так, з Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19) висновки якої були враховані судом першої інстанції під час судового розгляду вбачається, що1 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважаючи, що є достатньо обґрунтованих підстав для відступлення від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15.

У постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року №216/5756/15-ц була висловлена правова позиція, що судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Проте Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків зазначених у перелічених вище Постановах, виходила з того, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоби заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає.

Вирішуючи поставлене в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2019 року питання про наявність підстав для відступу від наведеного вище висновку Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду зауважила таке:

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 равня 2018 року у справі №640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див.постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі №663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Окремо слід зазначити, що у справах №6-214цс14, № 6-931цс15, №216/5756/15-ц, від висновків яких відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19), обставини справ є ідентичними з обставинами справи, що оскаржується позивачем, оскільки у цих справах були видані судові накази, які були скасовані за заявами відповідачів, після чого позивачами подавалися позови до суду в порядку позовного провадження.

Твердження скаржника про те, що у висновку Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19) обставини справи є відмінними від цієї справи, так, як в тій справі позивачу було відмовлено у видачі судового наказу, а в даній справі було видано два судові накази, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з наведених вище підстав Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19) відступила від висновків Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц з обставинами справи, аналогічними цій цивільній справі, де також були видані судові накази.

Нормами ч.4 ст.263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/89/16 (провадження №14-448цс19), ухваливши законне і належним чином обґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду про те, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у липні 2018 року, він має право на стягнення заборгованості за період з червня 2015 року по 01 липня 2017 року, яка, згідно наданого позивачем розрахунку, становить 5 863,83 грн.

За викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, підстав для скасування рішення апеляційним переглядом не встановлено.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року було задоволено клопотання Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» про відстрочення сплати судового збору та відстрочена сплата судового збору до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно п.п.6 п.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 1 листопада 2011 року (з подальшими змінами та доповненнями), судовий збір за розгляд апеляційної скарги на рішення суду становить 150% ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 936,50 грн. (а.с.1), отже за подачу апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір в сумі 1404,75 грн. (936,50 грн.)х1,5%), який підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», , адреса розташування: 50099, м.Кривий Ріг, пров.Деньова,9, на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1404,75 грн. (одна тисяча чотириста чотири гривні сімдесят п`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: