ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/443/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас Олександра Василівна про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя, визнання договору дарування квартири недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя, визнання договору дарування квартири недійсним. В ході розгляду справи відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом до позивача про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 позовні вимоги первісного позову підтримала, просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала, пояснивши, що 23.08.1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували між собою шлюб. Після реєстрації шлюбу подружжя ОСОБА_6 набуло у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 15.10.1996 року. З формальних підстав дана квартира була оформлена на ОСОБА_5 13.12.2000 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Його син ОСОБА_7 , подавши заяву до нотаріальних органів, в межах спадкової справи дізнався, що 15.05.2017 року за договором дарування ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що даний договір необхідно визнати недійсним, оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, так як була придбана у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , тому при відчуженні зазначеного нерухомого майна повинна бути письмова згода ОСОБА_1 , яку вона не давала. Крім того, просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку поділу майна подружжя. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити, на підставі пропуску строку позовної давності.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, пояснивши, що дійсно 23.08.1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали між собою шлюб. Вказане подружжя розірвало шлюб в грудні 2000 року. Кодекс про шлюб та сім`ю України, який діяв на той час, передбачав звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя у трирічний термін, чим не скористалась позивач. Вказаний термін позовної давності був вичерпаний в грудні 2003 року, а даний позов поданий ОСОБА_1 17.08.2017 року значно перевищив всі строки позовної давності і не підлягає відновленню. Тому в задоволенні первісного позову необхідно відмовити у повному обсязі. Крім того, в 2007 році ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . В 1986-1999 роках ОСОБА_5 розбудовував будинок АДРЕСА_2 , тому вказану розбудову простять визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Таким чином, задовольнивши зустрічний позов.

3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була неодноразово повідомлена судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталась.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено у судовому засіданні, 23.08.1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Бортницькій сільській раді Бориспільського району Київської області (а.с.29). 15.10.1996 року в період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 14.10.1996 року №1-С (а.с.96). Дане свідоцтво було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації за №39906 від 11.11.1996 року (а.с.96, зворот. бік). Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 30.11.2000 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано (а.с.94). 13.12.2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.30).

Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Спірна квартира є трьохкімнатною, ізольованою загальною площею 67,5 м2, житловою площею 41,7 м2, розташованою на 8 поверсі 16-типоверхового будинку, про що свідчить технічний паспорт вказаної квартири (а.с.99-100).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.97-98).

Вказанні вище обставини не заперечували учасники справи, тому вони не підлягають доказуванню в розумінні ч.1, ст.82 ЦПК України.

За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як регламентує ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно вимог ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як погодились учасники справи і що підтверджено документально, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано 13.12.2000 року з моменту видачі свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.30).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач ОСОБА_1 17.08.2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку поділу майна подружжя, тобто через 16 років 8 місяців після розірвання шлюбу (а.с.1).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 наполягали на застосуванні судом строку позовної давності, яку позивач ОСОБА_1 пропустила без поважним підстав і відновленню він не підлягає.

Як передачено ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач по первісному позову ОСОБА_1 по даній справі пропустила трирічний строк позовної давності звернення до суду зі своїм позовом, який за своїм терміном і підставами відновленню не підлягає, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову.

Ствердження представника позивача ОСОБА_3 про те, що строк позовної давності необхідно відраховувати від дати коли позивач дізналась про своє порушене право (дату укладення договору дарування квартири), суд не може покласти в основу рішення, оскільки така позиція суперечить вимогам ст.29 КпШС України та ст.72 СК України, так як ОСОБА_1 перебувала у судовому засіданні 30.11.2000 року, про що свідчить текст вказаного рішення, який був проголошений у її присутності, тому саме строк позовної давності повинен відраховуватись з дня отримання свідоцтва про розірвання шлюбу - 13.12.2000 року. Доказів поважності пропуску такого строку позивач та її представник судові не надали.

За приписами ч.1, ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як регламентує ч.3, ст.65 СК України Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

15.05.2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. посвідчила договір дарування квартири, за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 отримала в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.101). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.102) право власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру було зареєстроване 15.05.2017 року о 13:42:15.

Оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для подачі даного первісного позову до суду і їй було відмовлено у задоволенні позову в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя, тому посвідчення вказаного договору дарування квартири не потребувало письмової згоди ОСОБА_1 , а тому її позовна вимога про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. і зареєстрованого у реєстрі за №622 недійсним також не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від першої позовної вимоги.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, 25.02.1984 року ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування, посвідченого виконавчим комітетом Ради народних депутатів Бориспільського району Київської області (а.с.105).

За змістом п.2, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Оскільки ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частину спірного будинку в період шлюбу з ОСОБА_5 за договором дарування, тому вказане майно є особистою її приватною власністю.

Аналізуючи вказані докази, суд приходить до висновку, що оскільки 1/2 частина будинку АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а прибудова до нього відбувалась в період 1986 по 1999 роки, при цьому ОСОБА_2 та її представником не було доведено суду конкретного обсягу прибудови ОСОБА_5 в період його шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , тому зустрічний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд вважає, що ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом також з порушенням строку позовної давності, що є підставою для його відмови, так як за показаннями свідків будівельні роботи в будинку були закінчені в 1999-2000 роках, а відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом 27.04.2018 року, що перевищило 18 років вказаного терміну з моменту виникнення такого права (а.с.87).

Відповідно до ч.9, ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні первісного позову в повному обсязі, тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 6.09.2017 року, про накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні первісного і зустрічного позовів в повному обсязі, тому судовий збір, який був сплачений позивачами по первісному та зустрічному позову, не підлягає стягненню з відповідних відповідачів.

Керуючись ст.4; 10; 11; 76-80; 133; 141; 158; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.41 Конституції України, ст.256-257; 267; 321; 368, ч.3; 717 ЦК України, ст.57; 60; 63; 65; 69; 70; 72 СК України, ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України, ст.22; 28-29 КпШС України, п.22-23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас Олександра Василівна про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя, визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. і зареєстрованого у реєстрі за №622 недійсним, стягнення судових витрат відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, стягнення судових витрат відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 6.09.2017 року, про накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :