справа №619/981/21
провадження №2/619/656/21
РІШЕННЯ

іменем України

13 травня 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Шемякіної І.О.

Справа № 619/981/21

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Солоницівська селищна рада;

відповідач: Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області;

третя особа: приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Арнаутова Тетяна Анатоліївна;

третя особа: Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позовпро встановлення фактів та визнання права власності.

Стислий виклад позиції сторін.

23 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Солоницівської селищної ради та Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, в якому просила:

встановити факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю як дружини і чоловіка без укладання шлюбу в період з 25 грудня 1997 року по день смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

встановити факт набуття у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , належної їй недоотриманої суми пенсії в розмірі 31 465,00 грн, нарахованої управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області;

встановити факт набуття у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , належного їй транспортного засобу ВАЗ 111830, 2006 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 , РЕВ МРВ м. Луганська 25.04.2006 року;

встановити факт набуття у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , належного їй транспортного засобу LADA 111740, 2012 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 , виданого ВРЕР ДАІ м. Луганська 13.09.2012 року;

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , на недоотриману пенсію у сумі 31 465,00 грн, нараховану ОСОБА_3 управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області;

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , на транспортний засіб ВАЗ 111830, 2006 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , на транспортний засіб LADA 111740, 2012 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона є спадкоємицею після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадкова маса складається з рухомого майна, а саме: грошового вкладу в АТ «Сбербанк» в розмірі 17 489,65 грн, на яке приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 липня 2020 року, за реєстровим № 1229; недоотриманої пенсії ОСОБА_3 у сумі 31 465 грн та автомобілів ВАЗ 111830, 2006 року випуску, червоного кольору і НОМЕР_5 , 2012 року випуску, сірого кольору, які зареєстровані на ім`я колишньої дружини батька ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина після смерті колишньої дружини ОСОБА_3 була прийнята ОСОБА_2 на підставі його заяви 27 березня 2019 року Державному нотаріусу Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, правонаступником якої є Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора Хлистун О.В. зареєстровано спадкову справу № 241/2, про що наданий витяг із Спадкового реєстру, однак свідоцтво отримати ОСОБА_2 не встиг, оскільки захворів та згодом помер. Постановою приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Арнаутовою Т.А. від 25 липня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що актовий запис № 219 від 30 грудня 2014 року про шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 , видане повторно Каменобродським відділом ЗАГС Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки 30 жовтня 2018 року, є недійсними на території України та не створюють правових наслідків, оскільки актовий запис не занесений до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, а свідоцтво видане органом, створеним у порядку, не передбаченому законами України. Щодо обставин проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомила, що офіційно батько ОСОБА_2 з ОСОБА_3 зареєстрували подружні відносини лише 30 грудня 2014 року. Однак з 1985 року ОСОБА_2 виїхав в м. Луганськ, де став мешкати разом з ОСОБА_3 , там же мешкали її батьки, яким він допомагав. Це підтверджується письмовими показаннями свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Факт проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 однією сім`єю за однією адресою підтверджується письмовими доказами: довідкою № 203 квартального комітету Каменобродського району м. Луганська від 02.06.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 з червня 1987 року мешкав разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , який він придбав для них по приїзду до м. Луганьск; довідкою МСЕК від 13.12.2006 належній ОСОБА_2 , його адреса проживання значиться АДРЕСА_1 . Також паспорт та ідентифікаційни код на ім`я ОСОБА_2 , видані у 1998 та 1999 роках у м. Луганську. У спадкових справах міститься роздруківка паспорту ОСОБА_2 с зазначенням місця реєстрації у м. Луганську. Сумісними фотографіями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зробленими у різні періоди їх сумісного проживання однією сім`єю, а саме фотознімки, які датуються 1985-1986 роком, 2010, 2012 роками. Медичними довідками, виписками та висновками щодо стану здоров`я ОСОБА_3 датованими 2005, 2015, 2016, 2018 роками зі змісту яких вбачається, що саме черепно-мозкова травма, отримана ОСОБА_3 у 1985-1986 роках під час ДТП з автомобілем під керуванням ОСОБА_2 у м. Вороніжі, призвела до погіршення стану її здоров`я та набуття ряду хвороб. Доказом розпорядження сумісною власністю ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 слугує наявна довіреність від 26.11.2014 року, видана ОСОБА_3 на ім`я зятя ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , на право користування автомобілем ВАЗ 111830 з наданням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Свідоцтво про шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Таким чином, вищевказаними письмовими доказами доведено, що, починаючи з 1987 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки як чоловік та дружина, набували майно, а отже у них були усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом прожили 31 рік, враховуючи, що попередній шлюб з ОСОБА_9 офіційно розірваний 24 грудня 1997 року, однією сім`єю з ОСОБА_3 прожили 21 рік. У середині грудня 2014 року з ОСОБА_3 стався інсульт, згідно з виписками медичних карток перебувала у лікарнях м. Луганська з 06 січня по 23 січня 2015 року, з 23 січня по 06 лютого 2015 року, весь цей час ОСОБА_2 самотужки піклувався про неї, оскільки інших родичів вона не мала. У травні 2018 року поклав дружину ОСОБА_3 до будинку-інтернату, хоспісу, навідував, піклувався про неї, усі витрати по догляду оплачував особисто, оскільки інших родичів у ОСОБА_3 не було, пенсію по інвалідності, призначену в грудні 2014 року, не отримувала у зв`язку з ненаданням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла у м. Луганську, похованням займався ОСОБА_2 . Він оформив спадщину після смерті ОСОБА_3 , а саме будинки, гаражі, проте документи залишив у Луганську у довіреної особи, оскільки гадав продати майно. 27 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до 12-ї Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , державним нотаріусом Хлистун О.В. заведено спадкову справу № 241/2019 та виданий витяг про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер.

12 квітня 2021 року представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області подала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволені позову, справу розглядати без представника Управління Пенсійного фонду України в місті Сєвєродонецьк Луганської області. В обґрунтування вказалащо той із подружжя, хто пережив іншого, спадкує в першу чергу в тому випадку, якщо він перебував у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем на момент смерті. Перебування у шлюбі має підтверджуватися свідоцтвом про шлюб.Серед додатків до позову є копія «Свидетельства о заключении брака» (мовою документа), серія НОМЕР_13 виданого повторно 30.10.2018. Відповідно до цього свідоцтва 30.12.2014 уклали шлюб « ОСОБА_2 » (мовою документа), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та « ОСОБА_10 » (мовою документа), ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідний запис акту № 219. Орган державної реєстрації актів цивільного стану, який видав свідоцтво - «Каменобродский отдел государственной регистрации актов гражданского состояния Луганского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской народной республики» (мовою документа). В розумінні Законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», наказу Міністерства юстиції України від 17.06.2014 № 953/5 надана копія «Свидетельства о заключении брака» (мовою документа), серія НОМЕР_13 виданого повторно 30.10.2018, не може вважатись належним та допустимим доказом укладання 30.12.2014 шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є недійсним та таким, що не створює правових наслідків. Враховуюче викладене ОСОБА_2 за життя мав право у судовому порядку встановити факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем - ОСОБА_3 і визнати майно як спільну сумісну власність подружжя. При цьому, як зазначено у позові та підтверджується матеріалами, доданими до нього, ОСОБА_3 з 30.05.2013 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 , виданого 15.02.2019 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дергачівському та Золочівському районах ГТУЮ у Харківській області, актовий запис № 51, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Луганськ. Тобто копіями паспортів громадян України підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за життя мали зареєстроване місце проживання за різними адресами у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, а саме: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 відповідно. Позивачем до позову не надано жодного документального підтвердження того, що ОСОБА_2 з ОСОБА_3 мали спільний бюджет, харчування, так само не підтверджено спільних витрат та надання взаємної допомоги. Доказів спільного придбання будинку, двох автомобілів, коштовностей та дорогих речей до позову не додано. Неодноразово у позові зазначено, що ані колишня родина (дружина та/або діти), близькі родичі (племінники та інші) дружніх, теплих відносин з ОСОБА_2 після розлучення з ОСОБА_9 не підтримували. Сам він жив відсторонено від інших, приязних стосунків не з ким не мав. Однак, не зважаючи на це, у письмових поясненнях лікар - ОСОБА_11 , знайома - ОСОБА_5 , племінниця - ОСОБА_6 , друг - ОСОБА_7 зазначають, що шлюб укладено у 2014 році, що кошти на придбання будинку та автомобілів належали саме ОСОБА_2 . Позивач просить суд встановити факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім`єю як дружини та чоловіка без укладання шлюбу в період з 25.12.1997 по день смерті ОСОБА_3 , тобто станом на 29.09.2018. Жодним поясненням або іншим належним письмовим доказом факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 з 25.12.1997 або з іншої дати не підтверджується. Два з чотирьох свідків, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зареєстровані у місті Стаханов (нова назва Кадіївка), тобто вочевидь не можуть вважатись очевидцями (свідками) фактичного спільного подружнього проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Щодо свідка ОСОБА_12 , враховуючи рік її народження - 1969, ймовірно вона може бути подругою дитинства позивача, а не ОСОБА_2 , а беручі до уваги місце реєстрації свідка за адресою: АДРЕСА_3 , та реєстрацію місця проживання з 02.12.2014 ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , щодо свідчень ОСОБА_13 виникають логічні сумніви. Надані позивачем копії виписок з історії хвороби та з амбулаторної карти, направлення інваліда в лікувально-профілактичні заклади та довідка лікаря від 14.03.2016 не можливо вважати доказами спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки в них наявна інформація лише щодо хвороби ОСОБА_3 . Окрім того, позивач, стверджуючи, що автомобілі були придбані за кошти ОСОБА_2 , не просить Суд визнати майно як спільну сумісну власність подружжя, а просить встановити факт набуття у власність ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 належних їх недоотриманої пенсії та двох автомобілів. Пенсію ОСОБА_3 виплачено по 31.01.2015. По день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 з документами щодо поновлення виплати пенсії до відповідача не зверталась. Просить звернути особливу увагу на те, що ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 не скористувався правом протягом шести місяців з дня відкриття спадщини звернутись до відповідача з заявою про виплату недоотриманої пенсії. Відмову відповідача у виплаті недоотриманої ОСОБА_3 пенсії ОСОБА_2 від відповідача не отримував. Однак ОСОБА_2 не отримано і свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 . Лише на запит державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Хлистун О.В. від 18.11.2019 № 1843/02-14/11 відповідач листом від 06.12.2019 № 28738/03-22 повідомив, що розмір суми недоотриманої пенсії ОСОБА_3 становить 31 465 грн 00 коп за період з 26.11.2016 по 30.09.2018. Зауважуємо, що так само і позивач не звертався до відповідача з письмовою заявою про виплату недоотриманої пенсії за померлу ОСОБА_3 , відмови у виплаті пенсії не отримувала. Разом з цим позивач не може бути спадкоємцем після померлої ОСОБА_3 оскільки в розумінні законодавства України вона не є членом сім`ї померлої. Щодо шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , то цей факт, на думку відповідача, є також не доведеним та не його не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, наданим разом з позовом. Додані позивачем до позову «Акт о фактическом месте проживання» (мовою документа) від 07.11.2018 № 2 а та довідка від 07.11.2018 № 121, які завірено ОСОБА_14 не містять у собі інформації про дату, з якої ОСОБА_2 фактично проживав разом з померлою ОСОБА_3 . В них зазначено лише, що ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_4 . В цей же час у довідці від 02.06.2019 № 203, яку завірено ОСОБА_14 , зазначено, що ОСОБА_2 фактично проживав разом з померлою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 . Хоча ОСОБА_3 за паспортом була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про установу з назвою «Отдел по работе с населением Каменобродского района Администрации города Луганск Луганской Народной Республики» або «Администрация города Луганск Луганской Народной Республики» (назва зі штампу на довідках) не містить. Отже, на думку заінтересованої особи, такі довідки є недійсними та не створюють жодних правових наслідків. До того ж позивач у позові зазначив, що десь у травні 2018 року ОСОБА_2 поклав ОСОБА_3 до будинку-інтернату (хоспісу), що також спростовує твердження позивача та свідків щодо спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 на день її смерті. Позивач просить визнати право власності на майно, якого не існує та право на яке спадкодавець - ОСОБА_2 за час життя не набув. На думку відповідача ОСОБА_1 повною мірою не відповідає вимогам, визначеним законодавством до кола осіб, що мають право на визнання право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на недоотриману пенсію у сумі 31 465,00 грн, нараховану ОСОБА_3 ; на транспортні засоби ВАЗ 111830, 2006 року випуску, та LADA 111740, 2012 року випуску. З урахуванням наведеного вище, вважають, що заявлені ОСОБА_1 вимоги повністю не підлягають задоволенню в зв`язку з їх не обґрунтованістю.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

25 лютого 2021 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху.

11 березня 2021 року позивачами усунені недоліки позовної заяви.

15 березня 2021 року було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 10 год 00 хв 12 квітня 2021 року. Залучено приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Арнаутову Тетяну Анатоліївну, Четверту Харківську міську державну нотаріальну контору до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Направлено відповідачам та третім особам копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачам та третім особам подати до суду відзив на позов в строк до 09 квітня 2021 року.

23 березня 2021 року представник відповідача Солоницівської селищної ради подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу за відсутності представника селищної ради за наявним у справі доказами та не заперечував проти задволення заяви за умови доведення заявником у суді.

30 березня 2021 року представник третьої особи Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори надав до суду копію матеріалів спадкової справи № 241/2019, заведеної після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та просив розгляд справи провести за відсутністю представника нотаріальної контори.

30 березня 2021 року третя особа приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Арнаутова Т.А. подала до суду довідку, в якій вказала що 28 квітня 2020 року нею була заведена спадкова справа № 65/2020 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , за заявою ОСОБА_1 , доньки померлого за № 193 про прийняття спадщини за законом, спадкова справа була зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 65783031 тоді ж; 20 травня 2020 року до неї надійшли заяви від імені дружини померлого, ОСОБА_9 , та доньки померлого, ОСОБА_15 про відмову від спадщини; заповіт спадкодавець не залишав; спадкова справа після смерті ОСОБА_2 іншим нотаріусом не заводилася; Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади було видано на ОСОБА_1 за р. № 1229; відносно отримання свідоцтва про право на спадщину на автомобіль та пенсію, які належали колишній дружині померлого ОСОБА_3 , ОСОБА_1 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 25 липня 2020 року з роз`ясненням підстав відмови.

12 квітня 2021 року представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області подала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволені позову, справу розглядати без представника Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області.

12 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 год 30 хв 13 травня 2021 року.

У судове засідання представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у його відсутність.

У судове засідання представник відповідача Солоницівської селищної ради не з`явився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у його відсутність.

У судове засідання позивача ОСОБА_1 не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі та розгляд справи провести у її відсутність.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 січня 2019 року встановлено факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 на тимчасово окупованій території України в місті Луганськ Луганської області.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А. за реєстровим № 1229, спадкоємцем майна ОСОБА_2 є його донька ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з грошових вкладів з усіма видами відсотків, що до них нараховані, що знаходяться в АТ «СБЕРБАНК». Вартість спадкового майна 17 489,65 грн.

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутової Т.А. від 25.07.2020, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 на рухоме майно, а саме автомобіль ВАЗ 111830, 2006 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 та недоотриману пенсію, що належала його колишній дружині ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_10 , 2006 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 належить ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_11 LADA 111740, 2012 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3 належить ОСОБА_3 .

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Щодо вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц (провадження № 61-10270ск18).

Сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

ОСОБА_1 просить встановити факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю як дружини і чоловіка без укладання шлюбу в період з 25 грудня 1997 року по день смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18).

Отже, відсутні правові підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року.

ОСОБА_1 на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначає, що вказане підтверджується письмовими показання свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Згідно з ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Суд не бере до уваги зазначені письмові показання, оскількисвідки допитуються відповідно до порядку, визначеного ст. 230 ЦПК України, та вказаним порядком не передбачено подання суду письмових показань свідків.

Також суд не бере до уваги письмові докази: довідку № 203 від 02.06.2019 та свідоцтво про шлюб НОМЕР_6 від 30.10.2018, оскільки будь-які акти (рішення, документ), видані будь-якими органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території, є недійсними і не створюють правових наслідків (ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території»).

Надані позивачем медичні довідки, виписки та висновки щодо стану здоров`я ОСОБА_3 , відповідні фотографії та довіреність, видана ОСОБА_3 на ім`я зятя ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , на право керування автомобілем, не підтверджують факт про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ведення ними спільного побуту.

Отже, недоведеність обставин, на яких наполягає ОСОБА_1 , є підставою для відмови у позові в частині встановлення факту проживання однією сім`єю.

Щодо вимог про встановлення факту набуття у власність ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 недоотриманої пенсії та автомобілів.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статтею 1218 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

28 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини.

Проте, сам факт звернення до нотаріуса за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , не може бути підставою для встановлення факту набуття ОСОБА_2 у власність спірного майна, яке належало ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Позивачем не доведено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 .

Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині встановлення факту набуття у власність ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 недоотриманої пенсії та автомобілів.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі, може бути визнання права.

Пленум Верховного Суду України в п. 1 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

Так як ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , то підлягають застосуванню правила ЦК України.

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Пунктом 4.12, 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутової Т.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті після смерті батька ОСОБА_2 та проханням видати свідоцтво про право на спадщину.

Приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, за реєстровим № 1229, спадщину, яка складається з грошових вкладів в АТ «СБЕРБАНК», вартістю 17 489,65 грн.

Приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. 25.07.2020 винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 , на рухоме майно, а саме автомобіль ВАЗ 111830, 2006 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 та недоотриману пенсію, що належала його колишній дружині, ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так як вказані позовні вимоги про визнання права власності є похідними від позовних вимог про встановлення факту набуття у власність ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 недоотриманої пенсії та автомобілів, в яких судом відмолено, то суд відмовляє у задоволенні позову і в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з п. 15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354, пунктом 15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_12 ;

Відповідач: Солоницівська селищна рада, місцезнаходження: 62370, Харківська область, Харківський район, смт Солоницівка, вул. Визволителів, 6;

Відповідач: Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, місцезнаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9.

Повне судове рішення складено 24 травня 2021 року.

Суддя Є. А. Болибок