Справа №642/6920/20
Провадження № 2-о/642/309/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Грінчук О.П.,

за участю секретаря - Мотора В.В.,

заявників - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника заявників - ОСОБА_3 ,

заінтересованої особи - ОСОБА_4 ,

представника заінтересованої особи - ОСОБА_5 ,

розглянувши в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_4 , про видачу обмежувального припису,

встановив:

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , звернулись до суду із заявою до ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису з метою припинення домашнього насильства, вказуючи, що ОСОБА_1 є власницею 70/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а 30/100 частин зазначеного будинку належить її батьку - ОСОБА_8 , який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , однак, систематично приходить до будинку, де мешкають заявники з неповнолітніми дітьми. Колишня дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 та постійно проживає у будинку з 2006 року. Починаючи з червня 2020 року ОСОБА_4 займає перший поверх будинку, а заявники з дітьми - другий поверх. Наразі в суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 про визнання договору дарування ОСОБА_1 70/100 частини будинку недійсним. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з метою примусити ОСОБА_1 відмовитись від належної їй частини будинку, регулярно вчиняють відносно заявників та їхніх дітей домашнє психологічне та фізичне насильство. Причиною конфлікту в сім`ї є не дії заявників, а намагання батька ОСОБА_1 - ОСОБА_8 за допомогою ОСОБА_4 зробити умови проживання заявників у будинку нестерпними. ОСОБА_4 влаштовує сварки, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує, провокує конфлікти, підбурює ОСОБА_8 на чіпляння та знущання над ОСОБА_2 , і все це на очах у дітей. У дітей виявлена дратівливість, порушення психоемоційної рівноваги. Між сторонами була усна домовленість про порядком користування будинком, але ОСОБА_8 та ОСОБА_4 порушують такий порядок, заходять на другий поверх, де мешкають заявники із дітьми, насміхаються над ними та знущаються, оглядають їх особисті речі, бруднять та псують меблі та речі, які належать заявникам. Тому заявники звернулись до суду із вказаною заявою.

Ухвалою суду від 29.12.2020 заяву прийнято та відкрито її розгляд в порядку окремого провадження.

В судовому засіданні заявники ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їхній представник вимоги заяви підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві.

ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні вимоги заяви не визнали та пояснили, що події, описані заявниками, мають інший характер та всі сварки провокують саме заявники, бо усіма засобами намагаються зробити нестерпним її життя у будинку та вижити її.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали заяви та додані до неї відеозаписи, суд встановив наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як наголошує ч.2, ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Батько заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_8 у 2009 році розлучився з ОСОБА_4 та переїхав жити з будинку АДРЕСА_1 до іншої адреси.

У 2012 році ОСОБА_8 подарував 70/100 частки будинку по АДРЕСА_1 доньці - заявнику ОСОБА_1 . У власності ОСОБА_8 перебуває 30/100 частин зазначеного будинку.

ОСОБА_4 проживає у зазначеному будинку постійно з 2006 року.

Заявники ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 також постійно мешкають у будинку АДРЕСА_2 .

У листопаді 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Ленінського районного суду міста Харкова з позовом про визнання договору дарування ОСОБА_1 частки 70/100 будинку недійсним (справа № 642/7991/19), оскільки вважає будинок спільною сумісною власністю подружжя з ОСОБА_8 .

Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Частиною 2, ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів, які порушенні від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису ОСОБА_4 , має місце посилання заявників на те, що заінтересованою особою вчинялись щодо них та малолітніх дітей фізичне, економічне та психологічне насильство.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

За приписами ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено наступні терміни, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ст.21 ЦПК України постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», №68177, «Enea v. Italy», №55182, «Idalov v. Russia», №91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» №92237, «Козинець проти України», №52, «Лабіта проти Італії», №120, «Чембер проти Росії», №49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», №145.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Зокрема 06.02.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своєму рішенні в справі № 753/8626/19 зазначив «Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.»

Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі.

В той час, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення випадків домашнього насильства, вчиненого ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхніх дітей до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, відповідно до положень статті 16 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Як пояснили заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні, ОСОБА_4 систематично вчиняє відносно них та їхніх дітей психологічне насильство в сім`ї, а саме псує їх особисті речі, ходить по кімнатах, де вони мешкають, без їх дозволу, погрожує, провокує та вчиняє сварки в присутності дітей, намагається вижити їх з будинку.

ОСОБА_4 ж заперечувала щодо будь-яких протиправних дій до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітніх дітей, вказавши, що сварки провокують саме заявники, на підставі чого вона також подала до суду заяву про видачу ОСОБА_2 обмежувального припису.

На переконання суду, сам факт неодноразового звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до правоохоронних органів з підстав вчинення щодо них психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність конфлікту між заявниками та заінтересованою особою - ОСОБА_4 , але не підтверджує факт того, що остання вчинила щодо заявників домашнє психологічне, економічне чи фізичне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Водночас, будь-яких даних про притягнення ОСОБА_4 за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали справи не містять.

В матеріалах справи наявна ухвала слідчого судді про внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 , однак, з ухвали не вбачається, якого змісту була його заява про вчинення кримінального правопорушення, відсутні відомості про виконання відділом поліції вимог ухвали, а також внесення заяви до ЄРДР не є встановленим, згідно КПК України, підтвердженим фактом вчинення правопорушення.

При цьому, наявний спір між сторонами, зокрема, щодо права власності на спірний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 регулюється нормами ЦК України та не може бути підставою застосування зазначених заявником заходів обмежувального припису.

Крім того, з переглянутих судом відеозаписів вбачається, що сторонами обопільно активно вчиняються конфлікти та провокація один одного.

У даному випадку конфлікти, що мають місце між заявниками та заінтересованою особою не можуть бути розцінені судом як факт домашнього насильства, а відносини між донькою та матір`ю, останньою та зятем, які мешкають в одному будинку на одній території не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_4 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між ними, тобто особами, які спільно проживають на одній території та між якими існує спір щодо права власності на будинок.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви, оскільки фізичне, економічне та психологічне насильство з боку ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і не надано з цього приводу доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України, а тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника та малолітніх дітей, у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявники звільнені при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.4, 10, 12-13, 76-80, 81, 133, 141, 263-265, ст.350-1 - 350-8 ЦПК України, на підставі ст.3, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.3, 27 Конституції України, ст.1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_4 , про видачу обмежувального припису - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.01.2021.

Головуючий