Справа № 307/1963/13-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 307/1963/13-ц за скаргою боржника ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Тячівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), заінтересована особа стягувач ОСОБА_2 , на рішення державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою стягувача ОСОБА_2 на ухвалу Тячівського районного суду від 10 січня 2020 року, повний текст якої складено 15 січня 2020 року, головуючий суддя Бобрушко В.І., -

встановив:

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла адвокат Чекан В.В., подав 06.12.2019 до суду зазначену скаргу, де суб`єктом оскарження визначив Тячівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, і мотивував її таким.

На підставі рішення Тячівського районного суду від 20.08.2013 у справі № 307/1963/13-ц був 09.09.2013 виданий виконавчий лист, згідно з яким з ОСОБА_1 стягуються починаючи з 29.05.2013 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

У виконавчому провадженні № 39819952 із примусового виконання вказаного виконавчого листа гол. держвиконавець Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Голубка Наталія Іванівна 18.01.2019 постановила обмежити боржника у праві виїзду за межі України. Ця постанова незаконна.

Так, постанова не відповідає вимогам, встановленим пунктом 7 розділу І «Загальні положення» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 02.04.2012 № 512/5, щодо її реквізитів, оскільки отримана представником боржника лише 25.11.2019 роздруківка постанови не підписана виконавцем, не містить належного обґрунтування, належних реквізитів виконавчого документа тощо. Крім того, в матеріалах виконавчого провадження ця постанова взагалі відсутня, доказів її направлення боржнику відповідно до приписів ст. 28 ч. 1 п. 1 Закону України «Про виконавче провадження» рекомендованим поштовим відправленням, а також доказів отримання ним постанови теж немає.

У мотивувальній частині постанови безпідставно вказано на утворення заборгованості зі сплати аліментів починаючи з 19.05.2013, тоді як аліменти були стягнуті судом починаючи з 29.05.2013.

Має місце неузгодженість між трьома розрахунками заборгованості за аліментами, які на початок 2018 року визначають суму сплачених аліментів як 9747,00 грн, 19173,61 грн і 22300,69 грн, та по-різному визначають залишок заборгованості за аліментами на липень-вересень 2018 року. Станом на січень 2019 року ОСОБА_1 шляхом відрахувань із пенсії та добровільними внесками сплатив аліментів на загальну суму 32406,67 грн.

Тобто, розрахунки заборгованості не відповідають дійсності та не могли бути покладені в основу обґрунтування постанови держвиконавця щодо ухилення ОСОБА_1 від сплати аліментів. Держвиконавець не мав підстав і доказів для висновку про умисне ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, а сама по собі наявність невиконаних зобов`язань не є достатньою підставою для встановлення обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Держвиконавцем також вказана заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, тоді як чинна на момент винесення постанови редакція п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачала можливість обмеження боржника у праві виїзду за кордон за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. Тож держвиконавець застосував нечинну редакцію закону з метою встановлення обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Про наявність указаного обмеження боржник дізнався лише 18.08.2019, коли не був пропущений через державний кордон при виїзді за межі України. При цьому, орган державної прикордонної служби як на підставу для відмови в пропуску ОСОБА_1 через державний кордон послався на постанову Тячівського районного суду від 18.01.2019 № 8, якої не існує, як немає й судової справи чи виконавчого провадження з таким номером. Отже, відмова ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону України була вчинена з посиланням на підставу, яку неможливо ідентифікувати.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447, 448, 451 ЦПК України, скаржник ОСОБА_1 просив:

визнати причини пропуску строку для оскарження постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 18.01.2019 у виконавчому провадженні № 39819952, винесеної гол. держвиконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Голубкою Н.І., поважними та поновити строк для оскарження постанови;

визнати неправомірною та скасувати постанову гол. держвиконавця Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Голубки Н.І. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 18.01.2019, прийняту у виконавчому провадженні № 39819952;

зобов`язати Тячівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області повідомити Державну прикордонну службу України про скасування тимчасового обмеження громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на виїзд за межі України.

Ухвалою Тячівського районного суду від 10.01.2020 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою про визнання неправомірною та скасування постанови головного державного виконавця Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області від 18.01.2019 щодо встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, скаргу задоволено:

визнано неправомірною та скасовано постанову гол. держвиконавця Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Голубки Наталії Іванівни від 18.01.2019 про встановлення боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, у виконавчому провадженні № 39819952;

зобов`язано Тячівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області повідомити Державну прикордонну службу України про скасування тимчасового обмеження громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на виїзд за межі України.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності скарги по суті.

Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_2 оскаржила ухвалу суду першої інстанції як незаконну та необґрунтовану. Доводи скарги зводяться до таких.

Процесуальні права стягувача під час розгляду скарги боржника були порушені, оскільки стягувача не було належним чином повідомлено про розгляд справи і участі в ньому він не брав.

Суд безпідставно поновив боржнику ОСОБА_1 строк на оскарження постанови держвиконавця, оскільки боржник приховав від суду, що йому про встановлене обмеження у праві виїзду за межі України було відомо не 18.08.2019, а раніше. Від суду також було приховано, що рішенням Тячівського районного суду від 13.03.2019 розмір стягуваних аліментів був збільшений до 1110,00 грн на кожну дитину.

Боржник не мав перешкод з`явитися до державного виконавця і отримати постанову про обмеження у праві виїзду за межі України.

Боржник злісно ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей. Так, після розірвання шлюбу він зареєстрував придбаний під час шлюбу автомобіль на свою матір, займається підприємництвом (роздрібною торгівлею), систематично виїжджає за кордон на тимчасові роботи, заробляє кошти в Чехії, Польщі, однак, свої доходи приховує і допустив виникнення значної заборгованості за аліментами.

Виходячи з цього, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

На час розгляду справи апеляційним судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що найменуванням відповідача юридичної особи є «Тячівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)», при цьому, , що з моменту державної реєстрації 28.03.2007 належав юридичній особі Тячівському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Закарпатській області, а також інші обліково-реєстраційні дані юридичної особи залишилися незмінними. Зміна підпорядкування відповідача не потягла зміни його правового статусу як юридичної особи та зміни процесуального статусу в справі.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оглянувши виконавче провадження № 39819952, суд приходить до такого.

Згідно зі ст. 2, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 76-81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (подання скарги), так і право на пред`явлення вимог, подання скарги щодо конкретної особи, конкретного суб`єкта та обов`язок такої конкретної особи (суб`єкта оскарження) відповідати за пред`явленими до неї вимогами (поданою скаргою); здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, або в інший ефективний спосіб, що не суперечить закону.

Учасниками цивільних і процесуальних відносин є фізичні та юридичні особи (ст.ст. 1, 2, 24-26, 30, 80, 91, 92 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 42, 46-48 ЦПК України).

Скарги на дії, бездіяльність, рішення державних виконавців розглядаються за загальними правилами, встановленим цивільним процесуальним законом, із винятками і особливостями, передбаченими Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». За правилами, встановленими ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналогічно це питання щодо суб`єкта оскарження регулюється й положеннями ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII).

Таким чином, по захист своїх порушених прав, в тому числі, зі скаргою, може до суду звернутися особа, права якої порушені, зокрема, боржник у виконавчому провадженні, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі скаржника відповідає обов`язок належного суб`єкта, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються (суб`єкта оскарження), усунути відповідне порушення. Сторона виконавчого провадження може оскаржити рішення, дії (бездіяльність) саме конкретного державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.

Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до ЦПК України (ст. 13 ч. 1 ЦПК України), тобто, за зверненням, поданим щодо реальної особи, яка має цивільну та процесуальну право- і дієздатність і повинна відповідати за скаргою. У цьому розумінні та з урахуванням положень ст. 19 Конституції України суд управі здійснювати провадження в справі в порядку цивільного судочинства лише відповідно до правил, встановлених цивільним процесуальним законом, і в межах повноважень, наданих суду законом у такому процесі.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 подав до суду скаргу на рішення державного виконавця, проте, суб`єктом оскарження вказав у скарзі Тячівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області (а.с. 31-40). За складом учасників процесу суб`єктом оскарження є Тячівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області (у подальшому Тячівський РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)). Головного державного виконавця цього органу ДВС Голубку Н.І. боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 учасником процесу в своїй скарзі не визначав.

Водночас боржник просив визнати неправомірною та скасувати постанову гол. держвиконавця ОСОБА_5 у виконавчому провадженні № 39819952 від 18.01.2019 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Скаржник просив також зобов`язати орган ДВС повідомити Державну прикордонну службу України про скасування вказаного тимчасового обмеження на виїзд за межі України.

Виходячи з наведених вище положень закону та з норм ст. 450 ч.ч. 1, 3, ст. 451 ч. 2 ЦПК України, саме на суб`єкта оскарження державного виконавця чи іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, а в разі відсутності відповідної особи (звільнення) на залучену судом до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника, суд покладає відповідні обов`язки в разі задоволення скарги.

Втім, боржник ОСОБА_1 звернувся зі скаргою не визначивши належного суб`єкта оскарження, позаяк орган ДВС не є таким відповідно до положень ЦПК України, а державний виконавець, рішення якого оскаржується, не був визначений як суб`єкт оскарження і як учасник процесу в будь-якому процесуальному статусі. Гол. держвиконавець ОСОБА_5 не брала участі в справі. Скаржник просив суд покласти на орган ДВС обов`язок вчинити в результаті задоволення скарги певні дії, тоді як такий обов`язок у відповідному випадку міг бути покладений не на орган ДВС, а на державного виконавця чи іншу посадову особу органу державної виконавчої служби.

Таким чином, боржник ОСОБА_1 не звернувся зі скаргою на рішення та дії належного суб`єкта оскарження та в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом.

Розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Боржник на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і подав скаргу не визначивши належного суб`єкта оскарження, зазначивши натомість суб`єктом оскарження орган ДВС, який таким не міг бути. Тим часом, саме належний суб`єкт оскарження у справі вправі доводити свою правову позицію, подавати заперечення проти скарги тощо. Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки учасників процесу, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов`язків відповідних суб`єктів виконавчого провадження мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є і бере участь належний суб`єкт оскарження державний виконавець. З матеріалів справи та з матеріалів виконавчого провадження № 39819952 убачається, що виконавчі дії в ньому здійснювала гол. держвиконавець ОСОБА_5 (а.с. 55-57 та ін.), обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України постановою від 18.01.2019, копія якої міститься на а.с. 53-54, встановила саме ця посадова особа органу ДВС.

Тож скаргу не було подано, а справу не було вирішено щодо належного суб`єкта оскарження, чого зазначення гол. держвиконавця ОСОБА_5 у скарзі не усуває. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного учасника процесу для вирішення скарги. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, судове рішення не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення скарги через відсутність у справі належного суб`єкта оскарження, без якого про законність вирішення скарги не йдеться. Питання обґрунтованості скарги по суті, її доведеності, інші обставини і питання наразі значення не мають і не можуть вирішуватися з огляду на вищевказані процесуальні причини, що встановлені під час апеляційного розгляду справи. За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені, що унеможливлює вирішення апеляційним судом скарги та апеляції по суті.

Положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, тож вирішення справи щодо неналежного суб`єкта оскарження та відсутність у справі необхідного для вирішення скарги суб`єкта оскарження є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відтак, суд першої інстанції не мав підстав для вирішення скарги боржника по суті та ухвалив рішення про її задоволення з порушенням норм процесуального права, тому на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, ухвалу суду скасувати, скаргу боржника залишити без задоволення з наведених вище процесуальних підстав.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, ухвалу Тячівського районного суду від 10 січня 2020 року скасувати, скаргу боржника ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Тячівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), заінтересована особа стягувач ОСОБА_2 , на рішення державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 13 січня 2021 року.

Судді