ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 672/910/20
Провадження № 22-ц/4820/127/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2020 року, суддя Федорук І.М., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У вересні 2020 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», (далі Банк), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору б/н від 24.12.2007 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає єдиний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 19.05.2020 року заборгованість ОСОБА_1 становить 24325,01 грн., з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту 17547,02 грн., заборгованість за простроченими відсотками в сумі 6777,99 грн.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.10.2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 24.12.2007 року в сумі 17547,02 грн. та судовий збір в сумі 1516,38 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача прострочених відсотків та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову, в решті рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема долученій до матеріалів справи довідці про умови кредитування підписаної позичальником згідно якої між сторонами погоджено базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 2,5% на місяць. Не враховано, що позичальником не оспорено зміст договору, не спростовано факту його укладення.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17.12.2007 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Позивач 24.12.2007 року видав відповідачу картку для обслуговування карткового рахунку та перерахував кредитні кошти на вказаний рахунок.

ОСОБА_1 користувався наданою йому кредитною карткою, однак повернення коштів здійснював не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних доказів в підтвердження обов`язку відповідача сплатити 6777,99 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі анкети-заяви від 17.12.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», 24.12.2007 року надало ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 17.12.2007 року ОСОБА_1 надав згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

В той же час надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 17.12.2007 року та інші матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач ознайомився та погодився саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Такий висновок узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, яка встановлена щодо укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься копія довідки про умови кредитування від 17.12.2007 року, яка підписана ОСОБА_1 , відповідно до якої останній погодився на базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 3% на місяць та розмір щомісячних платежів у 7% від суми заборгованості, а також погодився із строком внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с.29). Разом з тим, як вбачається зі змісту цієї довідки та анкети-заяви строк виконання зобов`язання по сплаті останнім процентів між сторонами не погоджено.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За розрахунком Банку станом на 19.05.2020 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 24325,01 грн., з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 17547,02 грн., заборгованість за простроченими відсотками складає 6777,99 грн.

Суд, відмовляючи Банку у стягненні заборгованості за простроченим відсотками, вказав на те, що Банк не надав належних доказів на підтвердження відповідного обов`язку відповідача.

Вказані висновки суду є обґрунтованими, оскільки у заяві ОСОБА_1 від 17.12.2007 року не зазначено суму кредитних коштів, яку він отримує та строк, на який укладено договір, а із долученої позивачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яку підписав відповідач, не вбачається, які саме відсотки за користування грошовими коштами будуть нараховуватись Банком у разі прострочення строку їх сплати, а також коли збігає строк їх погашення.

Крім того, слід зазначити, що, як вбачається зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості, наданої Банком до позовної заяви, нарахування спірних відсотків на прострочену заборгованість було проведено кредитною установою за період з грудня 2019 року по травень 2020 року з урахуванням процентної ставки 86,4% та 43,2% на рік, що становитиме 7,2% та 3,6% на місяць відповідно. При цьому, в змісті позовної заяви Банку зазначено, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року, згідно п.2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та 84% для картки «Універсальна голд».

Таким чином, оскільки нарахування спірних відсотків зумовлено Умовами та Правилами, які не підписані відповідачем і зміст, яких, зокрема і п. 2.1.1.2.12. сторони не узгоджували, тому посилання апелянта на неправомірну відмову суду першої інстанції у стягненні відсотків на прострочену заборгованість є необґрунтованим.

Крім того, слід зауважити, що апелянт безпідставно посилається на те що оскільки між сторонами обумовлено сплату процентів за базовою ставкою у розмірі 3% на місяць, тому боржник зобов`язаний сплатити суму прострочених процентів. Як було встановлено вище, нарахування спірних процентів не передбачено ні довідкою про умови кредитування ні заявою-анкетою, які були підписані ОСОБА_1 , тому і обов`язок боржника щодо їх сплати відсутній.

З огляду на зазначене колегія судів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками в сумі 6777,99 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо узгодження з боржником умов погашення відсотків, термін сплати яких відповідачем пропущено.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норм чинного законодавства щодо порядку виконання кредитного договору є необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова