КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що вона має статус громадянина, постраждалого від наслідків Чорнобильської катастрофи, інвалід 2 групи, яка 18 липня 2017 року їй встановлена довічно.

Позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Васильківської районної державної адміністрації Київської області (далі - Управління) із заявою про видачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І, однак у видачі посвідчення Управління відмовило.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року визнано дії Управління протиправними і зобов`язано Управління прийняти документи позивача та направити подання до Київської обласної державної адміністрації для видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії.

27 червня 2018 року позивач подала відповідну заяву з необхідними документами до Управління, яке подало подання до Київської обласної державної адміністрації для видачі зазначеного посвідчення.

Листом Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації від 02 серпня 2018 року позивачу відмовлено у видачі посвідчення з підстав того, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII з переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, якими з переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю.

06 березня 2019 року позивачу видано посвідчення постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І, яку позивач отримала 12 квітня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до відповідача про визнання відмови 02 серпня 2018 року протиправною, зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії і видати відповідне посвідчення.

12 квітня 2019 року позивач подала до Васильківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області заяву щодо отримання пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Цього ж дня позивач подала до Управління заяву про отримання компенсації, відповідно до цього ж Закону.

Згідно із довідкою від 04 червня 2019 року №1035 Васильківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області позивачу зроблено перерахунок її пенсії відповідно до зазначеного Закону, з якої вбачається, що позивач повинна була отримувати пенсію з липня 2018 року на 600 грн більше, тобто за 9 місяців позивач недоотримала 5400 грн. Крім того, позивач повинна була отримувати компенсацію за спеціальне харчування. Тобто в період з липня 2018 року до квітня 2019 року позивач повинна була отримувати 415,20 грн, у зв`язку з чим позивач недоотримала компенсацію за спеціальне харчування 3 736,80 грн та 269,96 грн за пів місяця, а усього 3999,76 грн.

Крім того, позивач вказувала, що їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що у зв`язку із невиплатою пенсії та компенсації за спеціальне харчування позивач відчула моральні страждання, втратила нормальні життєві зв`язки, була змушена економити на харчах, що негативно впливає на здоров`я позивача. Через свої хвилювання, позивач потрапляла до лікарні з серцевим захворюванням. Ураховуючи викладене, позивач оцінює моральну шкоду в сумі 5000 грн, а також 9451,14 грн витрати на ліки, які позивач мала б отримати безкоштовно.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, посилаючись на обставини зазначені при подачі позову.

Зауважує, що місцевий суд не звернув уваги на те, що вона подавала двічі одну і ту ж саму заяву та за результатами останньої отримала відповідне посвідчення, а попередня відмова була визнана судом протиправною, тому підстав для відмови в задоволенні позову не вбачає.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову першої інстанції виходив з того, що позивачем недоведено реального завдання їй шкоди відповідачем - Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації у заявленій до стягнення сумі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , виданим 18 липня 2017 року ОСОБА_1 є пенсіонером за віком та інвалідом 2 групи.

27 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до заступника голови Київської обласної державної адміністрації із заявою про видачу посвідчення 1 категорії у зв`язку з отриманням 2 групи інвалідності на підставі наданих документів, серед яких оригінал експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МСЕК серії АВ №1042263 від 12 червня 2018 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, якими з переліку територій, що зазнали радіоактивного забруднення, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю.

02 серпня 2018 року Департамент соціального захисту Київської обласної державної адміністрації відмовив ОСОБА_1 у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» з 01січня 2015 року позивач не проживає на території забрудненої зони, у зв`язку з чим втратила статус потерпілого внаслідок аварії на Чорнобильській атомній електростанції, і тому відсутні правові підстави для видачі їй посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії. При цьому зазначено, що закони не мають зворотної дії в часі. Відповідно, до внесення змін у чинне законодавство не видається можливим вирішити питання про видачу ОСОБА_1 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії.

15 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до заступника голови Київської обласної державної адміністрації із заявою про призначення їй статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та просила видати відповідне свідоцтво на підставі відповідних документів.

06 березня 2019 року ОСОБА_1 видано посвідчення № НОМЕР_2 категорія 1 , безстроково, яке посвідчує, що вона є інвалідом другої групи та має пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, яким визнано відмову Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо видачі ОСОБА_1 посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, - протиправною. Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії і видати відповідне посвідчення.

Згідно з довідкою від 04 червня 2019 року про розмір пенсії ОСОБА_1 по інвалідності, за період з січня 2018 року до червня 2019 року позивач отримала 28036,29 грн. При цьому, за січень ОСОБА_1 отримала 1452 грн, у квітні 2019 року - 1878,27 грн, у січня 2019 року - 2099 грн.

Згідно із довідкою від 12 червня 2019 року, що видана ОСОБА_1 про те, що вона отримала доплати за продукти харчування особам, що віднесені до категорії, які проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю за квітень - червень в сумі 1093 грн.

Відповідно до виписки з історії хвороби №6216 03 липня 2018 року ОСОБА_1 поступила в стаціонар Київської клінічної лікарні № 5, у зв`язку із задишкою та коливанням тиску.

25 березня 2019 року ОСОБА_1 поступила до цієї ж лікарні, у зв`язку з розвитком задишки, порушенням серцевого ритму, серцебиттям та коливанням тиску (виписка №3032).

Згідно з випискою №109/79 Київського міського ендокринологічного центру 16 січня 2017 року ОСОБА_1 поступила до стаціонару цієї лікарні, у зв`язку з проведенням оперативного втручання щодо видалення щитоподібної залози.

Крім того, позивач надала квитанції з аптеки №4, аптеки №64, Аптеки оптових цін м. Київ на загальну суму 4725,57 грн. за період з листопада 2018 року до квітня 2019 року.

Частина 1 ст.15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Місцевий суд вірно зазначав, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходила із свого права на отримання відшкодування шкоди, у вигляді недоотриманої пенсії. Доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

Вищевказаних висновків місцевого суду позивачем не спростовано, а тому відсутні підстави для стягнення із відповідача майнової шкоди в якості недоотриманої пенсії та компенсацію за спеціальне харчування.

Крім того, вірними є висновки місцевого суду, щодо недоведеності взаємозв`язку між протиправними діями відповідача та погіршенням стану здоров`я позивача, що призвело до лікування, на яке було витрачено спірні кошти, а також, що з наданих позивачем квитанцій не вбачається, які саме ліки були придбані, чи придбавались вони за рекомендаціями лікаря і внаслідок перебування на лікуванні.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду в частині вирішення питання, щодо відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Так, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1167 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в Постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17.

Місцевий суд не врахував того, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 , визнано відмову Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо видачі ОСОБА_1 посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії - протиправною.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вищевказана протиправна поведінка відповідача призвела до наявності змін у її житті, моральних та душевних стражданнях, які зазнала позивач на протязі тривалого часу, який було витрачено на поновлення її порушених прав.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо стягнення із Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000 грн. підлягають задоволенню, оскільки позивач дійсно вимушена була докладати додаткові зусилля для організації свого життя і відновлення порушених прав, а такий розмір моральної шкоди відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року скасувати в частині стягнення моральної шкоди та ухвалити цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути із Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «19» травня 2021 року.

Сліпченко О.І.

Гаращенко Д.Р.

Сушко Л.П.