Справа № 415/7133/20
Провадження № 2/415/750/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Луньової Д.Ю.,

за участю: секретаря Рибки Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), представник позивача ОСОБА_2 до АТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» (місцезнаходження: вул. Першотравнева, буд. № 217, м. Лисичанськ, Луганська область, 93113, ) про стягнення грошових коштів належних до сплати в день звільнення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області із даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 17 829 грн та середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні у розмірі 192 021,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24 січня 2018 року вона була звільнена на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. З довідки від 21 жовтня 2020 року вбачається заборгованість відповідача перед нею в розмірі 17 829,00 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку позивач розрахувала за 707 робочих дня.

Ухвалою від 14 грудня 2020 року справа прийнята до провадження суддею Луньовою Д.Ю. відкрито спрощене провадження без виклику сторін.

20 січня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог на загальну суму відмовити та задовольнити вимоги в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 17 829,00 грн, в іншій частині відмовити. В обґрунтування своєї позиції послалась на пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку.

01 лютого 2021 року представник позивача надав відповідь на відзив в якій позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку змінив та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку по день винесення рішення. Щодо пропуску строку звернення до суду заперечив.

23 лютого 2021 року представник відповідача надав суду заперечення в якому викладену позицію у відзиві підтримав, та просив при визначені розміру середнього заробітку застосувати принцип співмірності.

Позивач та представник відповідача Комунального підприємства «Лисичанський Шляхрембуд» про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно копії трудової книжки, 05 серпня 2002 року, ОСОБА_1 прийнята на посаду майстра на шахту ім. Д.Ф. Мельникова, 24 січня 2018 року - звільнена за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням законодавства про працю (а.с. 5-7).

Отже, судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 24 січня 2018 року звільнена.

З довідки № 99 від 21 жовтня 2020 року встановлено, що станом на 19 жовтня 2020 року заборгованість з невиплаченої заробітної плати ОСОБА_3 становить 17 829,00 грн, з яких: 423 грн лікарняні, 17 406,00 грн трьохмісячна заробітна плата (а.с. 9).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 17 829,00 грн відповідач визнав тому, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не заперечує наявності заборгованості з заробітної плати перед позивачем позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, щодо розміру середнього заробітку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року).

З довідки відповідача № 100 від 21 жовтня 2020 року середньоденна заробітна плата позивача становить 337,41 грн (а.с. 8). Розрахована сума середньоденної заробітної плати не спростована відповідачем, нової довідки не надано, тому суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку керується саме нею.

Оскільки, позивач була звільнена 24 січня 2018 року, кількість робочих днів за час затримки виплати з 25 січня 2018 року (наступний за днем звільнення день) по 17 травня 2021 року (день ухвалення рішення) становить 825 днів, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що складає 278 363,25 грн (825 днів х 337,41 грн).

В той же час, суд зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 711/4010/13-ц).

Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (висновок Постанови Великої Палати Верховного Суду України, висловлений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (середній заробіток більш ніж в 15 разів перевищує заборгованість з заробітної плати), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 35 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Щодо заяви відповідача про сплив строків позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

Представник відповідача підтвердив факт наявності заборгованості з виплати заробітної плати позивачу на день слухання справи та визнав позовні вимоги в цій частині. Отже, на даний час існує заборгованість, а тому, відсутні підстави для застосування встановленого статтею 233 Кодексу тримісячного строку для звернення до суду.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України згідно якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та те, що суд дійшов переконання про часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає сплаті 528,13 грн (52829/(278363,25+17829)*2961).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 274 ЦПК України ст. 43 Конституції України, ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73, ст.ст. 116, 117 КЗпП України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), представник позивача ОСОБА_2 до АТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» (місцезнаходження: вул. Першотравнева, буд. № 217, м. Лисичанськ, Луганська область, 93113, ) про стягнення грошових коштів належних до сплати в день звільнення задовольнити частково.

Стягнути з АТ «Лисичанськвугілля» () на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 829 (сімнадцять тисяч вісімсот двадцять дев`ять) грн та середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні у розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) грн.

Стягнути з АТ «Лисичанськвугілля» () на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 528 (п`ятсот двадцять вісім) грн 13 коп.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Ю. Луньова