28.04.2021 Єдиний унікальний номер 205/7508/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/7508/2020
Номер провадження: 2/205/677/2021
28 квітня 2021 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що тратили право користування житловим приміщенням,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що тратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Далі позивачі зазначають, що ОСОБА_3 (далі - Відповідач -1) є колишньою дружиною ОСОБА_1 , шлюбні стосунки між ними розірвано у вересні 2019 року, та не проживає за адресою спірного житла з листопада 2018 року. ОСОБА_4 (далі - Відповідач -2) є сином відповідача -1 від першого шлюбу, в родинних стосунках із позивачами не перебуває, та не проживає за адресою спірного житла з 2016 року.
У зв`язку з вищевикладеним, позивачі змушені звернутися до суду та просити суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачі у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подали.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивачі надали суду письмову заяву, в якій просять розгляд справи провести за їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином були повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ними причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником 3/4 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.12.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 24129246 від 23.12.2017 року (а.с.15-16).
Судом також встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 28.11.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 23612213 від 28.11.2017 року, ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-14).
Також судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є зареєстрованими за вказаною адресою, але у такому домоволодінні фактично не проживають, особистих, власних речей не мають, що підтверджується відповідним Актом про не проживання від 25.08.2020 року (а.с.17).
Доказів поважних причин відсутності відповідачів у зазначеному житловому приміщенні суду не представлено. Суд зауважує, що відповідачі не були позбавлені можливості подати докази по справі як особисто, так й через своїх представників або за допомогою поштового зв`язку, оскільки вони повідомлялися судом про розгляд цивільної справи у встановленому чинним процесуальним законом порядку.
Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі у судових засіданнях, надало суду право обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовуватися помешканням для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Виходячи з порівняльного аналізу норм статей 383, 321,391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
Згідно з ч.1ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це правост.401 ЦК називає сервітутом).
Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.
Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно з п.4 ч.1ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.
Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Разом із цим, згідно п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції, що покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
За вищевказаних встановлених судом обставин справи, суд доходить висновку, що в даному випадку особистий сервітут не може бути продовжений по відношенню до вказаного відповідача, адже така сторона у спірному житловому приміщенні не мешкає тривалий час, спільного господарства з позивачами така особа не веде, не несе витрати з утримання такого приміщення, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування житловим приміщенням, не вчинює, та будучи зареєстрованою у домоволодінні позивачів, порушує їх права та законні інтереси, як власників на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.
У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Таким чином, вказана вимога позивачів про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -
1.Позовні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що тратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
2.Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП:неможливо однозначно ідентифікувати, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття осіб з реєстрації місця проживання.
3.Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.
4.Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП:неможливо однозначно ідентифікувати, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 )понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Д.В. Мовчан