Справа № 646/5592/20
№ провадження 2/646/525/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2021 м.Харків

Червонозаводський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Демченко С.В.,

за участю:

представника позивача - адвоката Самардіної А.О.,

секретар судових засідань -Хілінський М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з повною заявою до Харківської міської ради, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті її батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що її батько - ОСОБА_2 побудував у 1957 році будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому позивачпроживала з дитинства. Після смерті батька відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок Позивач є єдиною спадкоємицею після смерті батька, тому звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лук`янової О.Б. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва через відсутність документів, які свідчать про наявність права власності у спадкодавця на вказане нерухоме майно. Позивач вказує, що відсутність реєстрації права власності на спірний будинок за її батьком - ОСОБА_2 та відсутність свідоцтва про право власності на спадкове майно після його смерті не є перешкодою для реалізації нею права на прийняття спадщини після смерті батька, оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва та не здійснив державної реєстрації права. Зазначає, що нормативно-правові акти, які діяли до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року та Цивільного кодексу України передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації. Посилається на те, що житлові будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року не потребують введення в експлуатацію при набуті права власності на такі об`єкти, а документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів та правил, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.З огляду на те, що позивач не може оформити спадкові права у позасудовому порядку, вона звернулась до суду за захистом свого права на спадкове майно.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24 вересня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі.

19 жовтня 2020 року на адресу суду від представника Харківської міської ради Волкової Н.О., яка здійснює представництво інтересів відповідача на підставі довіреності №08-21/4459/2-19 від 27 грудня 2019 року, надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до відомостей, які містяться в довідці КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не проводилася. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня інформація щодо житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 також. В Єдиному реєстрі документів, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів ДАБІ України, що розміщені на офіційному сайті ДАБІ України, відсутня інформація щодо об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 . У технічному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , який виготовлений Харківським міським бюро технічної інвентаризації 10 серпня 1988 року, міститься відмітка «побудовано або переплановано самовільно»: «А1», «а1», «а2», «Б», «Д», «Е», «Ж», «З», «И», «К», «Л», І, ІІ, ІІІ, 2-1, 2-2. У цьому технічному паспорті в графі «особливі відмітки» зазначено, що земельна ділянка не зареєстрована. Вимогами Земельного кодексу УРСР 1970 року було встановлено, що земельні ділянки із земель державної або комунальної власності надавались громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста. Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, зокрема, рішення місцевої ради про відведення земельної ділянки у користування ОСОБА_2 для будівництва будинку, отже житловий будинокза адресою: АДРЕСА_1 побудовано без відповідного рішення ради. Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно та не є тим документом, на підставі якого можливо встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, а є документом який містить довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості. Відповідно до положень ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2020 рокуза клопотанням представника позивача витребувано у Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради копію інвентаризаційної справи на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а також витребувано у Східного управління Головного управління ДФС у Харківській області інформацію щодо сплати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , податку на землю за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 березня 2021 рокуза наслідками підготовчого судового засідання справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача - адвокат Самардіна А.О. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з мотивів викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Харкові та з 23 грудня 1981 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області.

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 06 листопада 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60045692 від 23 квітня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Лук`яновою О.Б., слідує, що після смерті ОСОБА_2 заведена спадкова справа за номером у Спадковому реєстрі №65773525.

З постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лук`янової О.Б. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №146/02-31 від 22 липня 2020 року слідує, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_2 , оскільки позивачем не надані документи на нерухоме майно, що посвідчують належність майна спадкодавцю на праві власності, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня інформація про зареєстроване право на житловий будинок, у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не проводилася реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

З копії дослідженого у судовому засіданні технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 10 червня 1988 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації, в графі «прізвище, ім`я, по батькові власника» міститься інформація про користувача ОСОБА_2 .

Слідує, що за адресою АДРЕСА_1 зведені: літ. «А-1» - житловий будинок, літ. «а1» - сіни, літ. «а2» - тамбур, літ. «а3» - ганок, літ. «Б,К» - убиральні, літ. «Д, Ж, З, Л» - сараї, літ. «Е» - льох, літ. «И» - навіс, №«3-5» - огорожі, №6 - колодязь, з яких самовільно зведено або переплановано: «А-1» - житловий будинок, літ. «а1» - сіни, літ. «а2» - тамбур, літ. «а3» - ганок, літ. «Б,К» - убиральні, літ. «Д, Ж, З, Л» - сараї, літ. «Е» - льох, літ. «И» та приміщення в літ. «А-1», а саме: І - тамбур, ІІ та ІІІ -сіни, 2-1 - кухня, 2-2 - жила кімната. Житловий будинок літ. «А-1» збудовано у 1955 році.

У графі «особливі відмітки» вказано, що земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 , - не зареєстрована.

З будинкової книги для реєстрації громадян, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою з 15 грудня 1957 року.

Зі змісту листа Виконавчого комітету Харківської обласної Ради народних депутатів №15.424.2 від 16 січня 1990 року слідує, що ОСОБА_2 звернувся до вказаного органу із заявою щодо узаконення самовільно збудованого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проте останньому було повідомлено, що відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР №1422 від 26 лютого 1986 року та рішення місцевого виконавчого комітету №360-14 від 09 грудня 1987 року, Південна залізниця повинна протягом 1987-1995 років здійснити відселення громадян з будинків, що розташовані в санітарно-захисній зоні. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 включений до переліку будинків, які підлягають знесенню, проте графіком відселення будинків на 1987-1995 роки знесення зазначеного будинку Південною залізницею не передбачено. У зв`язку з чим, виконавчим комітетом було направлено запит до Південної залізниці щодо строків відселення з будинку за вказаною адресою, після отримання відповіді на вказаний запит буде розглянуто питання щодо узаконення будинкуза адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту оціночного акту №1 на основну забудову літ. А по АДРЕСА_1 та оціночного акту №2 на службові забудови та внутрішньодворові споруди, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , слідує, що користувачем вказаної забудови є ОСОБА_2 , на підстава користування - самочинне будівництво.

У викопіюванні з плану будівничого кварталу №2735 на земельній ділянці АДРЕСА_1 вказано, що користувач ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво «А1», «а1», «а2», «Б», «Д», «Е», «Ж», «З», «И», «К», «Л» на земельній ділянці, яка не зареєстрована.

Відповідно до поверхового плану на будову літ. «А-1» по АДРЕСА_1 приміщення І, ІІ, ІІІ, 2-1 та 2-2 побудовані самочинно.

Зі змісту листа Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 10 червня 1988 року, адресованого Виконавчому комітету Червонозаводської Ради народних депутатів, слідує, що в домоволодінні по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво «А1», «а1», «а2», «Б», «Д», «Е», «Ж», «З», «И», «К», «Л».

Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна, виконаного 16 вересня 2020 року ТОВ «Центр Експерт ІІ», ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 47, 9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 складає 257 600 грн.

Зі змісту відповіді, наданої Головним управлінням ДПС у Харківській області на виконання ухвали суду від 02 грудня 2020 року слідує, що ОСОБА_2 , 1928 року народження, не перебуває на обліку у Східному відділі податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування ГУ ДПС у Харківській області як платник земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

17 вересня 2020 року на замовлення ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарським (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановленими судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, які регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Отже, у разі смерті особи, за нею не може бути визнане право власності, а лише може бути встановлений факт належності на праві власності померлому та визнане право власності за живою особою в порядку спадкування.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом положень ст. 1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

З аналізу зазначених норм вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , з метою оформлення свої спадкових прав після смерті її батька - ОСОБА_2 . Проте, постановою приватного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими нормами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

З технічного паспорту встановлено, що житловий будинок літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 збудовано у 1955 році.

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

На час побудови спірного будинку державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі- Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до п.1 розділу 1 Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводило бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Пунктом 4 розділу 1 Інструкції встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно з пунктом 7 Інструкції реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік (далі - Перелік) яких додано до вказаної Інструкції).

За пунктом 10 Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Згідно з п. 14 Переліку нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Відповідно до п.9 Інструкції право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.52 "Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР".

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином на той час житлового будинку на відведеній йому земельній ділянці цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Отже, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 року №91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

До самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно із ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними зрушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця.

Відповідно до положень ч.ч.4, 5 ст.376 ЦК України предметом доказування у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність факту порушення прав інших осіб та істотних порушень будівельних норм і правил при здійсненні самочинної забудови.

Крім того, мають бути з`ясовані підстави відмови компетентного органу у оформленні права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості, оскільки право на захист цивільного права та право на позов відповідно до приписів ст.15 ЦК України, виникає лише в разі його порушення.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2019 у справі № 750/4445/17 зазначено, що внаслідок самочинного будівництва спірний будинок втрачає тотожність з тим, який був отриманий у власність та здійснення особою самочинного будівництва не породжує в неї права власності на таке майно.

З досліджених у судовому засіданні письмових матеріалів справи, судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, зведеним на незареєстрованій земельній ділянці, що не була відведена під його будівництво, що підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого 10 червня 1988 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації та копіями інвентаризаційної справи на вказане домоволодіння, в якій ОСОБА_2 значиться як користувач.

При цьому у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарським (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленому на замовлення позивача 17 вересня 2020 року, наданому позивачем в якості доказу, відсутня відмітка про те, що будинок з господарськими спорудами є самочинно збудованими.

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_3 , який виготовив технічний паспорт від 17 вересня 2020 року, пояснив, що проводив технічну інвентаризацію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору-замовлення, укладеного з позивачем. Для проведення інвентаризації експерту був наданий лише технічний паспорт на домоволодіння від 10 червня 1988 року. Під час проведення інвентаризаційних робіт експерт встановив, що споруди, зазначені в технічному паспорті від 10 червня 1988 року, існують і на теперішній час. При виготовленні технічного паспорта та проведенні технічної інвентаризації домоволодіння експерт керувався Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 та Листом ДАБІ України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року». Керуючись саме роз`ясненнями, що містяться у Листі ДАБІ України від 01 вересня 2011 про те, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти, експерт не зазначив у технічному паспорті, що домоволодіння та інші господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 є самочинно збудованими.

Суд вважає неналежним доказом технічний паспорт від 17 вересня 2020 року, виготовлений експертом Зобовим Г.А., у частині не проставлення відмітки по те, що домоволодіння та інші господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 є самочинно збудованими, тому не приймає його до уваги, виходячи з такого.

Зі змісту Листа ДАБІ України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року» слідує, що з 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.З урахування положень ч.1 ст. 58 Конституції України не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. Проте, для забезпечення конституційного права громадян на житло вирішення питання набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, збудовані до 5 серпня 1992 року, наразі вивчається з метою врегулювання на законодавчому рівні.

Аналізуючи зміст вищезазначеного листа, суд приходить до висновку, що ДАБІ України не звільнило від обов`язку введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, а лише зазначило, що з метою забезпечення конституційного права громадян на житло буде вирішуватися питання набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, збудовані до 5 серпня 1992 року.

У судовому встановлено, що при виготовленні технічного паспорту експерт використовував лише старий технічний паспорт, при цьому жодних документів на підтвердження факту прийняття відповідною комісією домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 до експлуатації, а також підтвердження того, що земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння, перебувала у законному користуванні спадкодавця або у його приватній власності, позивачем надано не було.

З урахуванням вищевикладеного, суд приймає до уваги лише технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений 10 червня 1988 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації, в якому зазначено, що ОСОБА_2 (користувач) здійснив самочинно будівництво: «А-1» - житловий будинок, літ. «а1» - сіни, літ. «а2» - тамбур, літ. «а3» - ганок, літ. «Б,К» - убиральні, літ. «Д, Ж, З, Л» - сараї, літ. «Е» - льох, літ. «И» та приміщення в літ. «А-1», а саме: І - тамбур, ІІ та ІІІ -сіни, 2-1 - кухня, 2-2 - жила кімната, на незареєстрованій земельній ділянці.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Згідно зп.6 вказаної Постанови право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно будованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з рахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від: 30травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Пунктом 14 Постанови передбачено, що суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу.

Стороною позивача в ході розгляду справи не доведено набуття права власності у встановленому законом порядку спадкодавцем на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , крім того, суду не надано доказів того, що останній за життя звертався до відповідних органів з метою введення вказаного домоволодіння в експлуатацію в порядку, визначеному законом, а наданий стороною позивача технічний паспорт на будинок, виготовлений на його замовлення, на переконання суду, лише фіксує наявність та/або відсутність об`єктів нерухомості за вказаною адресою, однак, не є доказом того, що будинок зведено із дотриманням технічних та будівельних норм, а також позивачем не надано належних доказів, що земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво, була надана спадкодавцю саме для забудови та була використана останнім за її цільовим призначенням.

Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів того, що спадкодавцю було відмовлено компетентним органом у сфері містобудування у прийнятті до експлуатації самочинних забудов у вказаному домоволодінні та доказів того, що самочинно збудовані спадкодавцем прибудови не порушують права інших осіб і відповідають будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підтверджені належними та достатніми доказами, а тому, з огляду на наведені вимоги закону, підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Відповідач: Харківська міська рада, , місцезнаходження: м.Харків, майдан Конституції, 7.

Повний текст рішення складений 24 травня 2021 року.

Суддя С.В. Демченко