Справа № 562/2917/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"11" травня 2021 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

учасники справи: представник позивача-адвокат Семенюк О.М.,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідачів-адвокат Гнатюк Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд позовній заяві позивач ОСОБА_2 просить визнати відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що він є власником указаного вище житлового будинку, в якому зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Останні після смерті батька з квітня 2016 року в належному йому будинку не проживають, жодних належних відповідачам речей в будинку немає та у добровільному порядку свою реєстрацію не знімають, чим порушують його право власності.

Відзив на позов відповідачі не подавали.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю.

Відповідачі та їх представник позовні вимоги не визнали, мотивуючи тим, що у спірному житлі вони зареєстровані з квітня 2009 року після укладення ОСОБА_1 з батьком позивача - ОСОБА_4 шлюбу, з яким фактично проживали однією сім`єю з 2004 року. За період шлюбу ОСОБА_1 приймала значну участь у поліпшенні житлового будинку АДРЕСА_1 , яке після смерті ОСОБА_4 успадкував позивач, за спільні кошти була приватизована земельна ділянка за вказаною адресою. На даний час відповідачі іншого житла не мають, а тому постійно проживають у вказаному будинку, де знаходяться їх особисті речі та який є їх єдиним житлом, сплачують комунальні послуги. Вимога позивача про припинення їх права користування житлом фактично буде наслідком їх виселення, що є невиправданим втручанням в приватну сферу та порушенням прав на повагу до жита. Просять у задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Установлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку реєстрацією відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , який згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2020 року та від 18 березня 2021 року належить позивачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової приватної власності (5/6 частина зареєстрована на підставі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2019 року, а 1/6 частина за рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2020 року), та який позивач набув у власність як спадкоємець за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька ОСОБА_4 .

Обставини реєстрації відповідачів у спірному житлі з 01 квітня 2009 року підтверджується будинковою книгою та повідомленням Управління ДМС України в Рівненській області.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При цьому, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (ч.5 ст.319 ЦК України).

Разом з тим, Конституцією України передбачено також і захист права на житло.

Так, положеннями статті 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Також механізм втручання у право на житло визначено ч.2ст.8 «Конвенції про захист права людини і основоположних свобод», який передбачає здійснення такого втручання згідно із законом та яке повинно бути необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

У пункті 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме, від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 січня 2020 року в справі №754/613/18.

Заперечуючи проти позову відповідачіОСОБА_1 та ОСОБА_3 посилалися на те, що визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , вони фактично будуть позбавлені житла, їх право на проживання хоча і втрачено у зв`язку із успадкуванням спадкового майна після смерті батька за заповітом, але їх виселення покладе на них надмірний тягар, чим порушиться баланс інтересів сторін, оскільки іншого житла не мають, задоволення позову буде мати наслідком їх виселення зі спірної будинку.

Відповідачі тривалий час (понад 16 років) користуються спірним житлом та фактично проживають в ньому, зберігають свої речі, утримували та поліпшували його, що підтверджується висновком експерта №146, а тому ці обставини є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції.

Оскільки позивач безоплатно в порядку спадкування за заповітом набув у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Отриманий в спадщину спірний будинок не є його єдиним можливим місцем проживання.

Водночас, належних та допустимих у розумінні ст.ст.77-78 ЦПК України доказів наявності у відповідачів іншого житла, відсутність їх речей у спірному житлі та їх не проживання будинку АДРЕСА_1 позивачем суду не надано.

А відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Також, відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на досліджені судом докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому в задоволені позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.258-273, 280-284, 351 - 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанціїпротягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією ЦПК України (п.15.5 «Перехідних положень»).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний тест рішення виготовлено 14 травня 2021 року.

Суддя: