Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 755/15473/20

провадження № 61-6515св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у складі судді: Вербової І. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» (ТОВ «Технобудсервіс 2006») про стягнення заборгованості із заробітної плати за весь період з 14 травня 2019 року по 16 жовтня 2020 року, у зв`язку із звільненням за власним бажанням.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва в складі судді Гаврилової О. В. від 16 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати повернуто позивачеві.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, щостаном на 16 лютого 2021 року позивачем проігноровані вимоги ухвали суду про необхідність подання до суду в письмовій формі позовної заяви в новій редакції, з урахуванням наведених в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху недоліків щодо змісту позовної заяви та додержанням вимог статті 175 ЦПК України, та про долучення до виправленої позовної заяви її копії для направлення відповідачу, як це передбачено частиною першою статті 177 ЦПК України. Також позивачем не надано засвідчених належним чином документів, які долучено до позовної заяви, та не надано читабельних копій відповіді відповідача від 26 червня 2019 року та наказу про прийняття позивача на роботу. Враховуючи, що недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року, позивачем не усунуті, наявні визначені законом підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року залишено без руху. Надано строк для виконання вимог ухвали протягом п`яти днів з дня отримання її копії. Роз`яснено, що у разі не виконання вимог ухвали апеляційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута особі, що її подала.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати повернуто. Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, 21 лютого 2021 року ОСОБА_1 направив дві апеляційні скарги до Київського апеляційного суду та одну апеляційну скаргу до Дніпровського районного суду міста Києва, які є аналогічними за змістом, а тому, суд вважає що, ОСОБА_1 подано одну апеляційну скаргу. Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, перевіривши дотримання процесуальних строків на апеляційне оскарження судового рішення, апеляційну скаргу на відповідність вимогам статті 356 ЦПК України, у тому числі повноваження особи, що подала апеляційну скаргу, сплату судового збору та його зарахування на відповідний розрахунковий рахунок, суд вказав, що відповідно до підпункту 9 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 0,2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на дату подання апеляційної скарги становить 454 грн. Це є підставою для залишення апеляційної скарги без руху та надання строку для сплати судового збору виходячи зі ставок судового збору, визначених Законом України «Про судовий збір» в розмірі 454 грн. Посилання скаржника на пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як на підставу для звільнення від сплати судового збору, в даному випадку, є помилковим. Оскільки вказана обставина перешкоджає розгляду справи в апеляційній інстанції, апеляційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням строку для виконання вимог ухвали (необхідно сплатити судовий збір у вказаному розмірі та надати оригінал платіжного документу для приєднання до матеріалів даної справи).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року повернуто особі, що її подала.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали для виконання її вимог, а саме для сплати (доплати) судового збору та надання оригіналу платіжного документу для приєднання до матеріалів справи (а. с. 127 - 128). 04 березня 2021 року ОСОБА_1 отримав копію вказаної ухвалу, що підтверджується звітом про відправку (а. с. 130), таким чином, останнім днем для виконання вимог ухвали є 09 березня 2021 року. Враховуючи, що станом на 17 березня 2021 року не усунуто недоліки апеляційної скарги в строк, встановлений ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року, відповідно до статті 185 ЦПК України апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути особі, що її подала.

Аргументи учасників справи

У квітні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, в якій просив: скасуватиоскаржену ухвалу апеляційного суду; направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції в іншому складі суду; стягнути судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Дана правова позиція узгоджується з висновками в постанові Великої Палати від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19). Тому оскаржена ухвала апеляційного суду перешкоджає доступу до суду.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

В ухвалі Верховного Суду від 21 квітня 2021 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що звільнення позивача у справах про стягнення заробітної плати має відбуватися і при подачі апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про повернення позову.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 зроблено висновок, що «починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі. Діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія. Відносно змін у статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, це означає, що звуження законом кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, не може бути підставою для покладення на цих осіб обов`язку зі сплати судового збору після вчинення процесуальної дії, зокрема після відкриття провадження. Водночас зазначена норма не передбачає продовження дії прав, які діяли раніше. Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії. З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій. За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) вказано, що «пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Висновок стосовно застосування приписів пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» при вирішенні спору про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладений у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16), не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, тому підстави для відступлення від нього відсутні».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) зазначено, що «пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній у лютому 2016 року, звільняв від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки вихідна допомога, середній заробіток за час затримки її виплати (щодо судового збору за подання касаційної скарги у справі за позовом, зокрема, про стягнення середнього заробітку див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16), компенсації за невчасно виплачені вихідну допомогу та середній заробіток, три проценти річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку не належать до структури заробітної плати, позивачка не була звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Враховуючи майновий стан сторони, суд міг звільнити від сплати судового збору відповідно до статті 8 вказаного Закону».

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

У справі, що переглядається: ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заборгованості із заробітної плати; апеляційний суд не врахував, що позивач в справі про стягнення заробітної плати на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору і за оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про повернення позову. Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок про повернення апеляційної скарги.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку про те, що оскаржена ухвала апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року скасувати.

Передати справу № 755/15473/20 до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов