Справа № 539/1106/21
Провадження № 2/539/602/2021
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
20 травня 2021 року Лубенський міськрайонний суд
Полтавської області
в складі: головуючого судді Даценка В.М.,
з участю секретаря Ковтун І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В позові вказав, що він є власником 22/40 частин житлового будинку за адресою. АДРЕСА_1 . Власником інших 18/40 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .
У власність 11/40 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 позивач отримав в результаті купівлі у 2012 році, ще 11/40 частин житлового будинку за вищевказаною адресою позивач купив у своєї колишньої дружини 10 вересня 2019 року, вже після розірвання шлюбу (при придбанні 22/40 частин будинку сторонами за час шлюбу, майно оформлено як спільна часткова власність по 11/40 частин кожному).
У вищевказаній частині будинку позивача, крім нього, зареєстрована його колишня дружина, ОСОБА_2 , але з жовтня 2019 року там не проживає, витрати по утриманню будинку не несе, житлово-комунальні послуги не оплачує.
Вказані обставини перешкоджають позивачеві в повній мірі розпоряджатись будинком на власний розсуд та значно обмежують його законні права.
Позивач прохає визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 11/40 частин будинку АДРЕСА_2 .
В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву з проханням справу розглядати без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином за місцем реєстрації, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила, клопотання від відповідача про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило.
На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів.
Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Третя особа- в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази в порядку заочного провадження, суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 22/40 частин будинку за адресою АДРЕСА_1 , що фактично виділені в окрему квартиру АДРЕСА_3 , власником інших 18/40 частин житлового будинку є ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10-11) .
У власність 11/40 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 позивач отримав в результаті купівлі у 2012 році, інші 11/40 частин житлового будинку за вищевказаною адресою позивач отримав в результаті купівлі 10 вересня 2019 року у колишньої дружини ОСОБА_2 (а.с. 13), вже після розірвання шлюбу ( при придбанні 22/40 частин будинку сторонами за час шлюбу, майно було оформлено як спільна часткова власність по 11/40 частин кожному).
Згідно акту вуличного комітету від 01.03.2021 року (а.с.12), за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована, але не проживає з жовтня 2019 року ОСОБА_2 , 1986 року народження, не сплачує комунальні послуги та не бере участь в благоустрої будинку та прибудинкової території.
Шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією рішення Лубенського міськрайонного суду від 17.10.2018року (а.с.14)
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Крім цього, суд бере до уваги приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, згідно яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Отже, керуючись положеннями статей 391, 406 ЦК України, враховуючи, що 22//40 частини будинку належать на праві приватної власності позивачу, і який не є членом сім`ї відповідача, а також те, що мають місце істотні обставини, які полягають у фактичному непроживанні відповідача у будинку та створенні перешкод позивачу, як власнику будинку у здійсненні ним права користування своїм майно, які позивач вимагає усунути, суд вважає вимоги позивача доведеними і обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на положенні чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.
Такий правовий висновок міститься у Постанові Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України 15 травня 2017 року по справі №734/387/15-ц.
Керуючись ст.ст.4-13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 11/40 частин будинку АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за письмовою заявою, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення, а за заявою учасника справи, якому заочне рішення не було вручене у день його проголошення за його письмовою заявою, поданою протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М.Даценко