ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2021 року м. Київ

справа № 757/42667/18

провадження № 22-ц/824/149/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - комунальне некомерційне підприємство «Олександрівська клінічна лікарня м. Києва»

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Олександрівської клінічної лікарні м. Києва на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у складі судді Підпалого В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

встановив:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі у розмірі 154 494 грн. 20 коп. за період з 31.12.2016 року по 06.02.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.11.2017 року, його було поновлено на посаді завідувача відділення (директора центру), лікаря-уролога консультативної поліклініки (спецкошти) Олександрівської клінічної лікарні м. Києва з 31.12.2016 року, стягнуто з Олександрівської клінічної лікарні м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2016 року по 31.01.2017 року в сумі 5908 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3840 грн. Позивач 07.07.2017 року звернувся до ДВС з заявою про примусове виконання рішення, й 11.07.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого 30.06.2017 року, проте станом на дату звернення з даним позовом відповідачем рішення Печерського районного суд м. Києва від 23.06.2017 року не виконано.

Відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність прямого умислу у невиконанні рішення суду, оскільки рішення суду щодо поновлення на посаді позивача виконати неможливо у зв`язку з відсутність такої посади у новому штатному розписі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Суд стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу 120 338, 80 грн. та судові витрати на користь держави 1 203,39 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач Олександрівська клінічна лікарня м. Києва, яка реорганізована шляхом перетворення в комунальне некомерційне підприємство «Олександрівська клінічна лікарня м. Києва» подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач зазначає, що на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2017 року було вже стягнуто грошові кошти за період з 31.12.2016 року по 31.01.2017 рік, тобто фактично суд двічі стягнув середній заробіток на користь позивача за один і той самий період. Крім того, відповідач зазначив, що підстави для відсторонення ОСОБА_1 були законними, відповідно відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що доводи скарги не стосуються даної справи та не відносяться до предмету даного позову, тому просить рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2017 року у справі № 757/13677/17-ц, ОСОБА_1 поновлено на посаді завідувача відділення (директора центру), лікаря-уролога консультативної поліклініки (спецкошти) Олександрівської клінічної лікарні м. Києва з 31.12.2016 року. Стягнуто з Олександрівської клінічної лікарні м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2016 рок по 31.01.2017 року включно в сумі 5 908 грн. Стягнуто з Олександрівської клінічної лікарні м. Києва на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3840 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку допущено до негайного виконання (а.с.5-12).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.11.2017 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2017 року, залишено без змін (а.с.13-15).

07.07.2017 року позивач звернувся із заявою до Печерського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві із заявою про примусове виконання рішення суду у справі № 757/13667/17-ц. (а.с.16).

11.07.2017 року державний виконавець Печерського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Петрухно С.О. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 54265889 (а.с.17).

08.05.2018 року слідчим СВ Печерського УП ГУ НП в м. Києві Діхтієвським А.П. винесено відповідні відомості до ЄРДР за № 0001950 за ознаками вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, умисне невиконання рішення суду (а.с.23).

Проте, відповідач рішення суду так і не виконав, позивача на роботі не поновив.

Крім того, судом встановлено, що середньомісячній заробіток позивача складає 4 628 грн. 50 коп., відповідно до довідки Олександрівської клінічної лікарні м. Києва про заробітну плату ОСОБА_1 від 18.08.2016 року за період з січня 2016 року по червень 2016 року (а.с.24).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що не виконання роботодавцем судового рішення про поновлення на роботі позивача є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період 31.12.2016 року по 06.02.2019 року в розмірі 120 338 грн. 40 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, проте суд невірно визначив період за який слід стягнути середній заробіток.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Відповідно до статі 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

За приписами норми статті 236 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган покладено обов`язок виплати середнього заробітку працівнику у разі затримки виконання рішення про поновлення його на роботі, як незаконно звільненого, у зв`язку з чим, колегія суддів установивши, що рішення суду про поновлення позивача на роботі ухвалено 23.06.2017 року, вважає, що саме з цієї дати слід визначити період затримки виконання рішення суду.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що затримка виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі мала місце за період з дати ухвалення судового рішення 23 червня 2017 року, по 06 лютого 2019 року, як заявлено у позові, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 62946 грн. 24 коп. (середньоденний заробіток 154 грн. 28 коп. х 408 роб. дн.).

Доводи скарги відповідача, що підстави для відсторонення позивача були законними є необґрунтованими, оскільки не стосуються предмету позовних вимог.

Суд правильно встановив зміст правовідносин, які виникли між сторонами та випливають з невиконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на роботі, а отже правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 236 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Олександрівської клінічної лікарні м. Києвазадовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року змінити стягнувши з комунального некомерційного підприємства «Олександрівська клінічна лікарня м. Києва» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23 червня 2017 року по 06 лютого 2019 року у розмірі 62946,24 (з даної суми не відраховані податки і обов`язкові платежі) та судові витрати на користь держави у розмірі 98 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді :