Справа № 459/1806/20 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/811/722/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача адвоката Бордюка М.Й., представника відповідача адвоката Огорілко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в особі представників адвоката Савки Романа Івановича та ОСОБА_2 та Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП-14628» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Грабовського В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628», з участю третьої особи на стороні відповідача: в.о. директора Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» - ОСОБА_3 , про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

02.07.2020 року позивач звернувсяв суд з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 5 червня 2020 року №19-к про його звільнення за п.1 ст. 36 КЗпПУкраїни;

- поновити його на роботі;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 45048,12 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу; -

- стягнути з відповідача на його користь10 000, 00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування вимог зазначав, що 24.05.2014 року він повторно був прийнятий на роботу водієм 3 класу, тимчасово, на час сезону дачних перевезень, а 08.11.2014 року згідно з наказом № 65к від 07.11.2014 року був переведений сторожем автостанції з повною матеріальною відповідальністю. 12.06.2020 року ним було укладено контракт терміном на 3 роки на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді водія гранатометника реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , на час дії особливого періоду. Наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_2 від 12.06.2020 року він зарахований до списків особового складу військової частини і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. До моменту поступлення на військову службу з роботи не звільнявся, оскільки за ним зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. Про те, що він поступив на військову службу його дружина ОСОБА_4 повідомила відповідача 15.06.2020 року. 26.06.2020 року його дружина поштою отримала відвідповідача оскаржуваний наказ та трудову книжку із записом про звільнення. Волевиявлення на звільнення з роботи у зв`язку з поступленням на військову службу по контракту на час особливого періоду у нього не було, заяви про звільнення він не подавав. Приблизно за 3 місяці до поступлення на військову службу начальник автостанції АТП поставив йому у вину, що він не догледів пошкодження вхідних дверей автостанції. Під його психологічним примусом він написав заяву на звільнення з роботи за власним бажанням, не ставлячи на цій заяві дати та періоду звільнення. Ця заява й стала підставою для його звільнення. Вважає, що між сторонами не було домовленості про припинення трудових відносин за угодою сторін з 05.06.2020 року. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки директора ТзДВ «Червоноградське АТП 14628» № 19-к від 05.06.2020 р. про звільнення ОСОБА_1 сторожа АС з роботи з 05.06.2020 р. по п. 1 ст. 36 КЗпП, за угодою сторін.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді сторожа АС з 05.06.2020 року в Товаристві з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628».

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 45048,12 грн. за період з 05.06.2020 року по 13.01.2021 року та 1 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Савки Романа Івановича та представника ОСОБА_2 , а також відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП-14628».

В апеляційній скарзі апелянти ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зазначають, що з рішенням суду першої інстанції в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі погоджуються та в цій частині судове рішення не оскаржують.

Не погоджуються із судовим рішенням в частині розміру середнього заробітку, що підлягав стягненню, грошового розміру на відшкодування моральної шкоди та відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Так, середній заробіток за час вимушеного прогулустановить 51099,36 грн., який розраховується як 336, 18 грн. (середньоденний заробіток) х на 152 робочих дні. Таким чином, помилка сторони позивача полягала у невірному визначенні кількості робочих днів, що і потягнуло за собою неправильне визначення середнього заробітку в розмірі 45048, 12 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди, то вважають, що розмір компенсації в 1000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди є заниженим та не відповідає вимогам ст. 23 ЦК України, вимогам розумності та справедливості.

Постановляючи рішення про відмову у позові в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що інтереси ОСОБА_1 представляли 3 адвокати: Савка Р.І., ОСОБА_6 , які знаходяться в трудових відносинах з ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників», на рахунок якого поступили кошти за надання правничої допомоги, що підтверджено документально, та адвокат Острик С.О., згідно договору, який є в матеріалах справи. Вважає, що у матеріалах справи є достатньо доказів, які підтверджують понесені витрати на правову допомогу.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2021 року в оскаржуваній його частині щодо розміру стягнення середнього заробітку, розміру моральної шкоди та витрат на правничу допомогу скасувати, і в цій частині ухвалити нове рішення про стягнення втраченого заробітку в розмірі 51 099 грн. 36 коп., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 5 100, 00 грн. В решті рішення залишити без змін.

В апеляційній скарзі відповідач, Товариство з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП-14628», зазначає про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухвалення такого при неповно з`ясованих обставинах справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків суду, викладеним у рішенні, обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд не врахував, що ОСОБА_1 заявою від 05.06.2020 року, адресованою на ім`я директора ТЗДВ «Червоноградське АТП-14628» повідомив про звільнення з роботи за згодою сторін, котра зареєстрована 05.06.2020 року за №32. Після чого на роботу не з`являвся, що стверджується табелем обліку використання робочого часу і встановлені судом. Жодних претензій, скарг, заяв від ОСОБА_1 не надходила.

12.06.2020 року ОСОБА_1 уклав контракт, що стверджується наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_2 від 12.06.2020 року про прийняття ОСОБА_1 на військову службу шляхом укладення контракту.

Вважають позов ОСОБА_1 провокативним та безпідставним, оскільки очевидно дізнавшись про збереження за ним робочого місця у зв`язку з прийнятий на військову службу, лише в серпні 2020 року надійшла перша заява в інтересах ОСОБА_1 від його дружини про те, що він служить. До того, жодних претензій, скарг, заяв від ОСОБА_1 не надходило. В даному випадку представник ОСОБА_1 дружина ОСОБА_2 хоче матеріально збагатитись на підприємстві, подавши такий позов.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 участі у справі не брав, позовної заяви не підписував, угоди з адвокатом особисто не підписував. Усе в його інтересах робила дружина, що свідчить про те, що він не бажає повідомляти суду дійсні обставини справи та поновлятись на роботі немає наміру.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ТзДВ «Червоноградське АТП 14628» висловилось у заперечення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . Вважає таку необґрунтованою та безпідставною, натомість рішення суду першої інстанції обґрунтованим в частині стягнення середнього заробітку, оскільки розрахунок проводив представник позивача згідно довідки про середній заробіток підприємства.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзДВ «Червоноградське АТП 14628», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зазначили те, що відповідач не довів і суд не встановив того, що заява про звільнення була подана саме 05.06.2020 року. Не встановлено, що домовленість про звільнення була також з цієї дати і що саме з роботи сторожа, позаяк позивач працював за суміщенням ще й водієм, а вказана вище заява подана від імені водія, з роботи якого не було звільнено, доказів зворотнього не було надано.

Окрім того, з урахуванням гарантій, передбачених ч.1 ст. 119 КЗпП України, позивач не міг бути звільнений з роботи.

Тому вважає, що апеляційна скарга відповідача до задоволення не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає лише частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 24.05.2014 року позивач повторно був прийнятий на роботу водієм 3 класу, тимчасово, на час сезону дачних перевезень, а 08.11.2014 року згідно з наказом № 65к від 07.11.2014 року був переведений сторожем автостанції з повною матеріальною відповідальністю.

Наказом в.о. директора ТзДВ «Червоноградське АТП 14628» № 19-к від 05.06.2020 року ОСОБА_1 сторожа АС звільнено з роботи з 05.06.2020 року по п. 1 ст. 36 КЗпП, за угодою сторін. Підставою зазначено заяву ОСОБА_1 , в якій відсутня дата її написання, адресована директору ТзДВ АТП 14628, зі змісту якої убачається, що позивач просить звільнити його з роботи за угодою сторін.

12.06.2020 року ним було укладено контракт терміном на 3 роки на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді водія - гранатометника реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , на час дії особливого періоду. Наказом т.в.о. командира в/ч 1008 від 12.06.2020 року він зарахований до списків особового складу військової частини і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо сторони не досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін).

При розгляді спорів щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Встановлені у справі обставини, яким надана належна оцінка судом першої інстанції, виходячи зі змісту заяви позивача, яка не містить дати її написання, у ній відсутня дата, з якої позивач просив би припинити з ним трудові відносини, а також зміст резолюції керівника роботодавця ("в наказ, згідно заяви"), з якої не убачається, що звільнення має відбутися саме за угодою сторін, та подальша поведінка позивача, а саме укладення ним контракту на проходження військової служби в Збройних силах України, однозначно свідчать про відсутність у нього станом на момент винесення оспорюваного наказу волевиявлення на звільнення, як таке, у тому числі на звільнення за угодою сторін, звільнення останнього на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, яке відбулось за односторонньої ініціативи роботодавця, а відтак, є незаконним.

Мотиви апеляційної скарги про те, що позивач не з`являвся на роботі після 05.06.2020 року, і як наслідок своє мовчазною згодою підтвердив своє звільнення саме за угодою сторін, вказаних вище висновків суду не спростовують, адже судом встановлено відсутність підстав для звільнення позивача саме з 05.06.2020 року, а не з іншої дати. При цьому, у разі встановлення факту невиходу на роботі після вказано дати, роботодавець міг звільнити позивача за прогул, проте цим правом не скористався, що, на думку колегії суддів, також свідчить про відсутність підстав для його звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення вимог про поновлення позивача на роботі ухвалено з додержанням норм матеріального права, підстави для його скасування у цій частині, відсутні.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з правильністю вирішення позовної вимог про стягнення середнього заробітку.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Встановивши, що позивача звільнено без законних підстав, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав, передбачених ст.235 КЗпП України, для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак невірно обрахував час вимушеного прогулу. Визначаючи час вимушено прогулу, суду першої інстанції вважав таким період, з моменту звільнення позивача та до моменту ухвалення оскаржуваного рішення. Однак, поза увагою суду залишились положення ст. 119 КЗпП України, якою встановлено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Так, ч. 3 цієї статті Кодексу передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Враховуючи дату укладення (12.06.2020 року) позивачем контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України, а також дату, з якої його поновлено на роботі (05.06.2020 року), з огляду на гарантії щодо збереження місця праці та середнього заробітку, закріплені в ст. 119 КЗпП України, а також на кількість робочих днів позивача, після 05.06.2020 року, вимушений прогул складає 3 дні, а саме: 5, 8 та 9 червня 2020 року, за який і підлягає стягненню середній заробіток, в розмірі 1 008 грн. 54 коп., згідно із проведеним розрахунком середньоденного заробітку в розмірі 336 грн. 18 коп. (336,18 х 3).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, то у цій частині таке слід змінити.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суд першої інстанції, встановив, що порушення законних інтересів позивача призвели до моральних страждань та переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що для організації свого життя, він змушений докладати додаткових зусиль. При визначенні розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд першої інстанції врахував ступінь моральних страждань і переживань, та встановив розмір відшкодування, виходячи з принципів виваженості та розумності, що на думку колегії суддів узгоджується із положенням ст. 237-1 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Тому у цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відмовляючи у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ТзОВ «Юридичний центр захисту прав власників», з яким позивач уклав договір на правову допомогу, не є надавачем такої, а також не доведення оплатності послуг за надану правову допомогу адвокатами, які брали участь у розгляді справи, відсутні підстави для висновку про те, що позивачем були понесені витрат на професійну правничу допомогу.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничої допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з квитанцією № 27234800 від 30.06.2020 року сплачено 5100,00 грн. ТзОВ «Юридичний центр захисту прав власників».

Встановлено, що особи, які надавали позивачу правову допомогу є адвокатами, а сам факт перерахування їхнього гонорару не їм безпосередньо, а на рахунок юридичної особи, з якої у них існують договірні або трудові відносини, не спростовує факт понесення позивачем таких витрат, розмір яких відповідачем не заперечено.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування понесених заявником витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, рішення у цій частині слід скасувати та ухвалити нове про розподіл судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у доведеному позивачем розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки судом апеляційної інстанції частково змінено рішення суду першої інстанції, то підлягає зміні і розмір судового збору який слід стягнути в дохід держави із відповідача, зменшивши такий пропорційно до задоволених позовних вимог із 1 765 грн. 68 коп. до 944 грн. 42 коп.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представників адвоката Савки Романа Івановича та ОСОБА_2 , та Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП-14628» - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628», з участю третьої особи на стороні відповідача: в.о. директора Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» - ОСОБА_3 , про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, та часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзаци 4 та 7 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 червня 2020 року по 11 червня 2020 року (за три робочі дні 5, 8 та 9 червня 2020 року)у сумі 1 008 грн. 54 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів і зборів, та 1 000 грн. 00 коп. моральної шкоди».

«Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» в дохід держави судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в сумі 944 грн. 42 коп.»

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці вимоги задовольнити частково та стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 2 550 грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.