Провадження № 22-ц/812/168/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 січня 2021 року м. Миколаїв

справа № 488/3824/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

переглянувши в апеляційному порядку у письмовому провадженні без повідомлення сторін цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення трьох відсотків річних

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 20 жовтня 2020 року суддею Чернявською Я.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 30 жовтня 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсаційних виплат.

Позивачка зазначала, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, з ОСОБА_2 на її користь стягнуто 12 000 доларів США, що є еквівалентом 314 498 грн., як авансу за наступний продаж житлового будинку. Проте ОСОБА_2 рішення суду не виконала, гроші не повернула.

Посилаючись на положення статті 625 ЦК, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачки три відсотки річних з простроченої суми за період з 12 вересня 2016 року по 10 вересня 2019 року у розмірі 27 976,32 грн., а також судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві позов не визнала, посилаючись на те, що за судовим рішення відкрито виконавче провадження, проводиться реалізація належного їй майна. До того ж спірні правовідносини не регулюються положеннями статті 571 ЦК щодо наслідків порушення зобов`язань, забезпечених завдатком, та статті 1212 ЦК щодо наслідків набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечувала тлумачення та застосування відповідачкою правових норм, наполягаючи на наявності достатніх підстав для застосування положень статті 625 ЦК щодо компенсаційних виплат, зокрема, трьох відсотків річних.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити її позов. Позивачка не погодилась з застосуванням судом першої інстанції норм цивільного законодавства, а саме статей 625,1212 ЦК, а тому вважала помилковим основний висновок суду про те, що за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК. При застосуванні зазначених норм суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17.

Відповідно до частини 1 чи 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами з приводу купівлі-продажу майна та стали підставою для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, не підпадають під дію статті 1212 ЦК; а зобов`язання щодо повернення авансу, отриманого за угодою, яку згодом укладено не було, не можна вважати грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК. При цьому судом застосовано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року (провадження №3-30гс13) та від 16 вересня 2014 року (провадження №3-90гс14).

Проте не з усіма висновками суду першої інстанції та застосуванням ним позицій Верховного Суду можна погодитись.

Так, судом встановлено, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 12 000 доларів США, що є еквівалентом 314 498 грн., та судовий збір (а.с.6-7).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року рішення залишено без змін (а.с 4-5).

Зі змісту судових рішень вбачається, що кошти в розмірі 12000 доларів США були передані позивачкою ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_2 як аванс за наступну купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 . Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості укладено не було, суд встановив обов`язок ОСОБА_2 повернути гроші в тій валюті, в якій вони були передані (долари США), та визначив їх еквівалент в національній валюті (гривні).

20 березня 2019 року приватним виконавцем Куліченком Д.О. відкрито виконавче провадження №58685260 (а.с.44).

6 вересня 2019 року проведені електронні торги з реалізації майна боржниці. Того ж дня судове рішення виконане (а.с.45,47).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що відповідачка вчасно не виконувала грошове зобов`язання з повернення авансового внеску (12 000 доларів США), тривалий час користувалась чужими коштами, що стало підставою для їх стягнення за статтею 1212 ЦК, а тому має сплатити кошти, передбачені статтею 625 ЦК, зокрема, три відсотка річних від суми невиконаного зобов`язання за останні три роки (12 вересня 2016 року - 10 вересня 2019 року).

Отже, на вирішення суду постає питання про те, чи є стягнутий аванс (12 000 доларів) грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК, чи нараховуються на цей платіж три відсотки річних, а якщо так, то в якому порядку, в якій валюті та за який період.

Судова практика по-різному тлумачила норми цивільного законодавства та вирішувала питання щодо грошового характеру зобов`язань з повернення сум, сплачених в рахунок майбутніх платежів, якщо угода не відбулась, розірвана тощо. При цьому висловлювалась позиція, що грошовими є лише зобов`язання, які передбачають передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціну договору. Стягнення з відповідача суми передоплати (авансу) не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, бо ці дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань за договором, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу. Тому за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не може розцінюватись як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі № 921/266/13-г/7 (провадження № 3-90гс14) , від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16 (провадження № 3-133гс17).

Саме на ці правові позиції та аналогічні судові рішення послався і суд першої інстанції.

Проте, апеляційний суд вважає, що найбільш релевантними (доречними, відповідними) за конкретних обставин з цих питань є висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) , від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц (провадження № 14-164цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20).

Так, відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилом статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, зокрема, 3 % річних від простроченої суми.

За змістом цієї норми нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Великої Палати Верховного суду від 7 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Зобов`язання зі сплати 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, і вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19).

Авансом (попередня оплата) є грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків за умовами угоди. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Верховного Суду (КГС) від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

До того ж, стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї норми поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Остаточно грошовий характер зобов`язання з повернення авансу, в тому числі і у разі не укладення угоди, за якою він передавався, а також можливість застосування до цих правовідносин правил статті 625 ЦК, визначено правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року (справа №918/631/19, провадження №12-42гс20).

Більш того, у зв`язку з цією позицією Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, зокрема і у тих судових рішеннях, на які послався суд першої інстанції (постанова від 16 вересня 2014 року у справі № 921/266/13-г/7 (провадження № 3-90гс14) ( пункт 72).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на останні правові позиції вищих судових органів та дійшов невірного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин правил статті 625 ЦПК, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , не отримавши вчасно від відповідачки ОСОБА_2 повернення авансового платежу, набула право, зокрема на отримання 3% річних, які мають нараховуватись на заборговану суму відповідно до статті 625 ЦК.

У частині 2 статті 625 ЦК прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16ц (провадження №14-465цс18).

Отже, нарахування річних має здійснюватись на суму у 12 000 доларів США.

При визначенні періоду часу, за який проводиться нарахування, суд виходить з того, що обов`язок повернути аванс виник у відповідачки з моменту спливу строку укладення договору купівлі-продажу, який узгодили сторони у попередньому договорі - не пізніше 30 жовтня 2013 року.

Проте, за позовом ОСОБА_1 вимагає нарахування річних з 12 вересня 2016 року. Обов`язок щодо повернення авансового платежу відповідачка ОСОБА_2 виконала 6 вересня 2019 року.

Таким чином, ОСОБА_1 набула право на отримання 3% річних (в межах позову) за 998 днів.

3% річних на прострочене грошове зобов`язання складає 984 доларів США (12 000 дол. х 3% : 365дн.) х 998дн.).

Але з урахуванням правил статей 524, 533 ЦК, змісту вимог позивачки, визначеному у гривні, та принципу диспозитивності цивільного процесу, суд визначає розмір зобов`язання ОСОБА_2 у грошовій одиниці - гривні за курсом НБУ на час розгляду справи - 28, 2746 (офіційний курс), що складає 27 822,20 грн. (28,2746 грн. х 984 дол.).

Згідно зі статтею 141 ЦПК відповідачкою підлягають відшкодуванню судові витрати, які понесла позивачка при подачі позовної заяви (768,40 грн.) та поданні апеляційної скарги (1152,60 грн.).

Будь-яких документів, які би підтверджували витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу, а також доводили би їх обґрунтованість та відповідність за правилами статті 137 ЦПК, матеріали справи не містять. Не були надані такі докази і апеляційному суду.

Отже, підстав для стягання судових витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу суд не вбачає.

Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) три відсотки річних в розмірі 27 822,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1921 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

В.В.Коломієць

---------------------------------

повну постанову складено 5 січня 2021 року