П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/6050/15-ц

Номер провадження 22-ц/824/7468/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Галась І. А., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариства «УкрСиббанк» звернулось до Деснянського районного суду міста Києва із позовом, з урахуванням подальших уточнень, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 березня 2008 року в розмірі 65 075, 44 доларів США, з яких: 54 582, 84 доларів США - кредитна заборгованість; 10 492,60 доларів США - заборгованість по процентам та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 85 097 грн. 02 коп., з яких: 21 640 грн. 87 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 63 456 грн. 15 коп. - пеня за прострочення сплати процентів; стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до умов якого, останній отримав споживчий кредит у розмірі 70 000 доларів США та зобов`язався повернути кредит в повному обсязі не пізніше 28 березня 2036 року згідно графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором, 28 березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 191585 відповідно до умов якого, остання зобов`язалася відповідати перед банком за виконання відповідачем-1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

Позивач зазначає, що в супереч умов вищевказаного договору, з липня 2014 року відповідач-1 не здійснює платежі для погашення суми заборгованості по кредиту у встановлені договором строки та розмірі, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Так, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, 26 лютого 2015 року позивачем на адреси відповідача-1 та 2 були направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору, проте станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором та сплаті процентів за користування ним, виконані не були.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року (том II а.с. 100 - 102) позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 березня 2008 року в розмірі 60 092 ,64 доларів США та пеню в розмірі 10578 грн. 40 коп.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 1827 грн.; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 1 827 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 31 березня 2021 року АТ «УкрСиббанк» направило апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування норм цивільного матеріального права, порушення норм цивільного процесуального права, що призвело до ухвалення рішення із невідповідністю висновків суду обставинам справи, просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості за процентами в розмірі 4 982, 8 доларів США та пенею в розмірі 74 518 грн. 62 коп. за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 березня 2008 року, та ухвалити нове, яким позовні вимоги у вказаній частині, задовольнити; покласти на відповідачів судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що обставини спору, встановлені судами у межах справи № 310/11534/13-ц на які суд першої інстанції посилається в оскаржуваному рішенні, не є подібними до обставин спору, що розглядаються та встановлені в межах даної цивільної справи, а відтак, не може бути застосована до спору в межах даної цивільної справи.

На думку скаржника, висновки суду першої інстанції про те, що вимоги банку № 30-11/22653 та № 30-11/22652 від 25 лютого 2015 року є такими, згідно яких банк реалізував своє право вимагати дострокового погашення всієї заборгованості за кредитним договором, не відповідають обставинам справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Скаржник зазначає, що він реалізував своє право вимоги дострокового погашення всієї заборгованості за кредитним договором із 32 календарного дня з моменту отримання позичальником ОСОБА_1 вимоги, тобто з 04 квітня 2015 року, а не 25 лютого 2015 року, коли дані вимоги були направлені банком на адресу відповідачів.

Крім того, заборгованість за процентами за кредитним договором, яку банк зазначав у своєму позові була нарахована з урахуванням правової позиції Верховного Суду викладеної у його постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Скаржник зазначає, що за кредитним договором сторонами погоджено що нарахування процентів здійснюється до моменту повернення коштів (на час фактичного користування позикою), а тому, строк кредитування в межах даної справи не має правового значення.

На думку скаржника, судом першої інстанції не враховано умови кредитного договору, щодо умов (строку) та порядку нарахування відсотків та не проаналізовано якою є домовленість сторін в цій частині, що призвело до формування безпідставних та необґрунтованих висновків про припинення права на нарахування відсотків, що суперечить фактичним обставинам по справі та наявним у справі доказам.

Крім того, висновок суду, щодо наявності підстав для відмови у стягненні частини пені, що нарахована банком за порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, не відповідає обставинам справи.

На думку скаржника, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосував норми цивільного матеріального права, що виражено в незастосуванні до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 611, ч. 3 ст. 549 ЦК України, п. 4.1. кредитного договору і як наслідок, неправомірно відмовив у стягненні на користь банку пені за кредитним договором.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Дуднік М. А. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Відповідачі до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 25 лютого 2015 року позивачем було направлено на адреси відповідачів вимоги про дострокове повернення кредиту, то нарахування передбачених договором процентів за кредитом, припинилось.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до умов якого, останній отримав споживчий кредит у розмірі 70 000 доларів США.

Відповідно до п. 1.2.2 вказаного договору, позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але не пізніше 28 березня 2036 року (т. І а.с. 06-12).

В матеріалах справи наявний графік погашення кредиту, додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 березня 2008 року підписаний представником банку та ОСОБА_1 ( т. І а.с. 13-20).

28 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 191585 згідно умов якого, поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 березня 2008 року (т. І а.с. 21-22).

25 лютого 2015 року АКІБ «УкрСиббанк» направило на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмові вимоги про усунення порушень умов кредитного договору (т. І а.с. 39-40, 41-42).

Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Частиною 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, кредитору надано право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 70 000 доларів США за договором споживчого кредиту та зобов`язався його повернути згідно графіку погашення кредиту не пізніше 28 березня 2036 року.

Проте з липня 2014 року ОСОБА_1 припинив сплачувати кредит, у зв`язку з чим, на його поштову адресу та поштову адресу ОСОБА_2 банком були направлені письмові вимоги про усунення порушень умов кредитного договору протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення.

Разом з тим, зазначені банком у письмових вимогах порушення у зазначений строк, відповідачами-1 та 2 усунуті не були.

Враховуючи вищенаведене та виходячи з положень частини 2 статті 530 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача тіло кредиту у сумі 54 582 грн. 84 коп.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, пунктом 1.3.1. договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 березня 2008 року встановлено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, процентна ставка встановлюється у розмірі 13 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.3. вказаного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню у зазначеному розмірі. Позичальник, який порушив будь-яке із своїх зобов`язань, що передбачені пунктом 3.4.2. цього договору, зобов`язаний сплатити банку неустойку за таке порушення у розмірі 500 грн.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки-розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом, яка не спростована сторонами, станом на 30 вересня 2015 року в ОСОБА_1 наявна заборгованість за процентами у сумі 10 492, 60 доларів США. Пеня за несвоєчасне погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором станом на 15 жовтня 2015 року становить 21 640 грн. 87 коп., а пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом становить 63 456 грн. 15 коп. (згідно довідки-розрахунку пені за несвоєчасне погашення заборгованості, та довідки-розрахунку пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом).

Разом з тим, враховуючи, що банком на поштові адреси відповідачів були направлені письмові вимоги від 25 лютого 2015 року про усунення порушень умов кредитного договору, то право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та неустойки, припинилося, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по процентам у сумі 5 509,8 доларів США та пені за прострочення сплати кредиту та відсотків у сумі 10 578 грн. 40 коп.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що він реалізував своє право вимоги дострокового погашення всієї заборгованості за кредитним договором із 32 календарного дня з моменту отримання позичальником ОСОБА_1 вимоги, а не з дня направлення вимоги на адресу відповідачів, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється, зокрема, у разі пред`явлення до позичальника вимоги, тобто в день вручення або направлення вимоги на адресу боржника.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що сторонами погоджено, що нарахування процентів здійснюється до моменту повернення коштів (на час фактичного користування позикою), оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц.

Посилання скаржника на незастосування судом першої інстанції положень ч. 1 ст. 611, ч. 3 ст. 549 ЦК України, п. 4.1. кредитного договору, не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 21 травня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Я. В. Головачов

О. В. Шахова