Єдиний унікальний номер 235/3401/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/49/21
Єдиний унікальний номер 235/3401/16-ц Головуючий у 1 інстанції Назаренко Г.В.
Номер провадження 22-ц/804/49/21 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 січня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу №235/3401/16-ц за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У травні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 221 103,31 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» зазначило, що 31 травня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №165AІ1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 156 060 гривень з кінцевим строком погашення 31 травня 2019 року, відсоткова ставка за користування кредитними коштами є змінною.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 16 січня 2016 року утворилась заборгованість на загальну суму 221 103,31 гривень, з яких 131 835,09 гривень - заборгованість за кредитом, 45 141,89 гривень - заборгованість по відсоткам, 10 304,57 гривень - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 16 950,38 гривень - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 6 303,99 гривень - інфляційні витрати за кредитом, 10 567,40 гривень - розмір інфляційних витрат за відсотками, та яку просило стягнути з відповідача.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року позов АТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором кредиту №165АІ1 в сумі 193 848,37 гривень, в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 131 835,09 гривень, заборгованість за відсотками в сумі 45 141,89 гривень, інфляційні витрати за кредитом в сумі 6 303,99 гривень, інфляційні витрати за відсотками в сумі 10 567,40 гривень, на відшкодування сплаченого судового збору 2 885,40 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст.617 ЦК України та не встановив обставини, які підлягали встановленню, а саме наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення умов кредитного договору через події, які сталися на території м. Донецька та через які відділення ПАТ «Укрсоцбанк» припинили діяльність на вказані території.

Крім цього, суд першої інстанції не дослідив правомірність зміни розміру процентної ставки за кредитним договором, правомірність її нарахування, погодження графіку погашення кредиту у новій редакції відповідно до умов кредитного договору.

Також зазначає, що у Банку не було підстав для нарахування відсотків та інших платежів, які передбачені договором, після спливу строку кредитування, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18.

Крім цього зазначає, що оскільки він здійснив останній платіж 29 квітня 2014 року на суму 3600 гривень, то, відповідно до п. 2.4, п. 4.4 кредитного договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 29 липня 2014 року, а тому були відсутні підстави для нарахування та включення до розрахунку заборгованості позичальника відсотків за користування кредитом і похідних платежів, що відповідає постановам Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №757//17971/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №648/4286/15-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі №183/1452/15, від 11 грудня 2019 у справі №638/20597/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі№520/7566/15-ц.

Вважає наданий банком розрахунок не належним доказом наявної у позичальника заборгованості за кредитним договором, оскільки такими доказами можуть бути лише первинні документи, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

До Донецького апеляційного суду надійшов відзив від АТ «Альфа-Банк», в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що в разі коли позичальник не згоден з розрахунком заборгованості, то його процесуальний обов`язок надати свій альтернативний розрахунок, що підтверджується постановою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі №190/1540/16-ц.

Банк повідомляв позичальника про зміну процентної ставки.

Також вказує, що на підконтрольній Україні території та навіть за її банком створені умови для виконання сторонами взятих обов`язків. Відділення банку працюють в штатному режимі. Одночасно з цим, для клієнта немає перешкод при перетинанні кордону та ні не що не перешкоджає клієнту погашати кредит віддалено чи через довірену особу. Державою створені всі необхідні умови для нормального функціонування на підконтрольній території банків ті відділень зв`язку.

Також, договором встановлено, що сторони визначили строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту до 31 травня 2019 року строки виконання зобов`язань зі щомісячними погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, а також строки сплати процентів за користування кредитом-щомісячно, одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, визначений графіком повернення кредиту та сплати процентів. Останній платіж по кредиту здійснено у червні 2014 року про що свідчить надана суду та стороні довідка про погашення.

Крім цього, пункт 4.4 кредитного договору визначає умови виникнення права на дострокове стягнення суми боргу в цілому, а не припинення дії договору чи його окремих пунктів.

Зазначає, що усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але у межах строку позовної давності, зазначена правова позиція викладені Верховним Судом України у постановах від 21 вересня 2016 року у справі №6-2631цс15, від 23 вересня 2015 року у справі № №6-120цс15, від 25 травня 2016 у справі № 6-157цс16.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явились, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

В судове засідання апеляційного суду представник АТ «Альфа-Банк» не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Подав заяву з проханням розглянути справу без його участі.

Відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №165AІ1, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 156 060 гривень зі строком погашення 31 травня 2019 року, відсоткова ставка за користування кредитними коштами є змінною.

У відповідності до кредитного договору позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти (кредит).

Також судом першої інстанції встановлено, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ «АЛЬФА-БАНК» 193 848,37 гривень, в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 131 835,09 гривень, заборгованість за відсотками в сумі 45141,89 гривень, інфляційні витрати за кредитом в сумі 6 303,99 гривень, інфляційні витрати за відсотками в сумі 10 567,40 гривень.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, проте відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим, з нього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за виключенням пені.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, наявним в матеріалах справи письмовим доказам та встановленим обставинам.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно частини п`ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

На підставі частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною першою статі 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, на підставі частини другої якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено, що 31 травня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №165А01 відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 156 060 гривень, зі сплатою 17,80 % річних зі строком погашення до 31 травня 2019 року (включно). (а.с.8-18)

Також встановлено та не заперечується сторонами, що ПАТ «Укрсоцбанк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти (кредит) в розмірі 156 060 гривень, що також підтверджується наявним в матеріалах справи письмовим доказом у вигляді меморіального ордеру №303486930 від 31 травня 2012 року. (а.с.5)

Згідно розрахунку ОСОБА_1 з 02 липня 2012 року по 29 квітня 2014 року здійснював повернення грошових коштів, що також підтверджується квитанціями. (а.с. 19-20, 84-95).

Також з розрахунку вбачається, що після 29 квітня 2014 року ОСОБА_1 припинив виконання умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про те, що наданий банком розрахунок, не є належним доказом, оскільки доказів на спростування виконаного позивачем розрахунку відповідачем надано не було, крім цього, зазначений розрахунок заборгованості узгоджується з наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самого відповідача щодо припинення виконання ним умов договору з травня 2014 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність зміни Банком розміру процентної ставки за кредитним договором, правомірності її нарахування, погодження графіку погашення кредиту у новій редакції відповідно до умов кредитного договору, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до п.2.4.5 кредитного договору, Сторони цього договору дійшли згоди, що суми погашення процентів за користування кредитом зазначені у графіку погашення кредиту, розраховані з урахуванням розміру базової процентної ставки кредитування, як складової процентної ставки, станом на день укладання цього договору. Тому проценти за другий та усі наступні річні періоди носять орієнтований характер, оскільки на дату укладання цього договору сторони не володіють інформацією про розмір базової процентної ставки кредитування протягом усього строку дії договору. Позичальник розуміє та згоден, що фактичні суми до сплати щомісячних платежів можуть відрізнятись від зазначених у графіку погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.4.2. кредитного договору, новий розмір процентної ставки за цим договором встановлюватиметься «31» травня кожного річного періоду, починаючи з другого року від дати укладання цього договору. Про новий розмір базової процентної ставки позичальник може самостійно дізнатись з відомостей щодо розміру ставок за депозитами, залученими на рахунки домашніх господарств у гривні на строк до одного року, розміщені на сайтах Національного банку України в мережі Інтернет (www.bank.gov.ua) п.4.1.2.11, колонка 9) або надруковані в офіційних виданнях Національним банком України, зокрема, у «Бюлетені Національного банку України» або інших офіційних виданнях, визначених Національним банком України.

За відсутності змін у розмірі базової процентної ставки кредитування, її розмір в черговому річному періоді залишається незмінним. Про зміну процентної ставки за кредитом кредитор письмово повідомляє позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за даним договором осіб не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова процентна ставка.

В матеріалах справи міститься повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» на ім`я ОСОБА_1 , в якому зазначено, що починаючи з 31 травня 2013 року діюча процентна ставка за вказаним договором кредиту буде переглянута та встановлена в розмірі 21.3% річних. Розмір базової процентної ставки визначається відповідно до умов договору кредиту та оприлюднюється на офіційному сайті Національно банку України (www.bank.gov.ua). (а.с.144)

Проте, матеріали справи не містять докази направлення та вручення відповідачу ОСОБА_1 зазначеного повідомлення про зміну процентної ставки.

Боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо належного повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року по справі №515/8/18.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами надсилання та вручення позичальнику повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки з дотриманням процедури направлення такого сповіщення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок процентів за користування кредитом, у тому числі заборгованості по ним, з урахуванням внесених позичальником коштів, повинен здійснюватись із застосуванням первинно визначеної сторонами процентної ставки у вигляді 17,80%.

Зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до невірного визначення розміру процентів, які підлягали стягненню з відповідача на користь позивача, тому в цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Отже, рішення суду в цій частині підлягає зміні, з урахуванням процентної ставки 17,80%, стягненню підлягає заборгованість за відсотками за користування кредитом, яка станом на 16 січня 2016 року складає 39761,03 гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для нарахування та включення до розрахунку заборгованості відсотків за користування кредитом і похідних платежів після закінчення строку дії договору.

Так, згідно зі статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладеним між сторонами договором узгоджено строк та порядок виконання зобов`язання. Встановлено графік погашення суми основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом усього часу дії договору та зазначено кінцевий термін повернення зобов`язання до 31 травня 2019 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Пунктом 1.1 кредитного договору визначено кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту до 31 травня 2019 року (включно), на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути (погасити) кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначені цим договором.

Згідно розрахунку, проценти за користування кредитом нараховано по січень 2016 року, тобто в межах строку дії кредитного договору.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18, є необґрунтованим, оскільки висновок, зроблений у цій постанові, стосується інших обставин.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправомірне нарахування процентів за користування кредитом після строку закінчення дії договору не знайшли своє підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав в порядку ст. 617 ЦК України для звільнення ОСОБА_1 від відповідальності за порушення умов кредитного договору через події, які сталися на території м. Донецька та через які відділення ПАТ «Укрсоцбанк» припинили діяльність на вказані території необґрунтовані.

Так, пунктом 5.1 договору кредиту встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором у випадку настання та дії обставин, що знаходяться поза межами контролю сторін, та які сторони не могли передбачити. До таких обставин за цим договором належить: військові дії, незалежно від оголошення війни, стихійні лиха, недостатня фінансова ліквідність Кредитора, тощо. Тобто зміна курсової різниці відповідно до умов договору не відноситься до форс-мажорних обставин та ні є підставою для звільнення від виконання основного зобов`язання та виплати відсотків.

Обставини, які стались на території Донецька були враховані судом першої інстанції та він дійшов вірного висновку про відсутність підстав для нарахування та стягнення пені, нарахованої за кредитним договором у період проведення антитерористичної операції.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» згідно якої на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи зобов`язані скасувати зазначеним у зазначеній статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п.20 ч.1 Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням КМУ №1275-р від 02.12.2015 року на виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» м. Донецьк Донецької області відноситься до вказаного Переліку.

Відповідач зареєстрований в м. Донецьку Донецької області, отже на нього поширюється дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Доводи апеляційної скарги із посилання на п. 4.4. договору кредиту, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених в п. 3.3.7. кредитного договору протягом більш ніж 90 днів, строк користування кредитним договором вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції, є необґрунтованими, оскільки умовами кредитного договору №165AІ1 від 31 травня 2012 року передбачено право банку вимагати дострокове погашення кредиту, що є правом банку, а не обов`язком.

Такий висновок відповідає висновкам, зробленим верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 752/12270/18 (провадження № 61-12829св19).

За таких обставин, задовольняючі позовні вимоги частково суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що боржником порушено зобов`язання по поверненню грошових коштів, та з урахуванням дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів, дійшов обґрунтованого висновку що вимога позивача щодо стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та відсотками є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Установивши, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідач порушив свої зобов`язання, оскільки кредит та проценти за користування кредитними коштами в установленому договором порядку не сплачував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за кредитом.

Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року (справа № 330/19/16-ц провадження № 61-17411св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржене рішення в частині визначення заборгованості за відсотками ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду в цій частині змінити.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 968,36 гривень, з відповідача на користь позивача судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції необхідно стягнути у розмірі 2827,01 гривень.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2020 року в частині стягнення заборгованості за відсотками за договором кредиту №165АІ1 від 31 травня 2012 року та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за відсотками за договором кредиту №165АІ1 від 31 травня 2012 року в розмірі 39761,03 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, в розмірі 2827,01 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 968,36 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст постанови складено 13 січня 2021 року.

Головуючий О.І. Корчиста