Справа № 490/1009/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., заявниці ОСОБА_1 , розглянувши цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), -

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла скарга ОСОБА_1 , на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій вона просить визнати дії судового виконавця щодо накладення арешту на банківські рахунки неправомірними та зобовязати зняти арешти за виконавчим документом ВП №61617000 від 23.03.2020 року.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі судового наказу №490/1009/2018, виданого 06.04.2018 року, про стягнення з ОСОБА_2 боргу у розмірі 12821,0 грн., на користь ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Мельніковим М.О., за заявою стягувача відкрито виконавче провадження ВП №61617000 від 23.03.2020 року та ухвалена постанова про арешт коштів боржника.

Заявниця стверджує, що не була повідомлена про відкриття провадження, а державний виконавець мав знати, що вона оскаржує даний наказ в касаційному порядку, існує спір про право, а тому даний наказ не може вважатися законним.

Також заявниця стверджує, що не було потреби у арешті майна, оскільки на її рахунку в банку були кошти та про це було відомо державному виконавцю.

Дії державного виконавця, на думку заявниці, суперечать вимогам ст. 41, 64 Конституції України та ст. 321 ЦК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 20.07.2020 року справу було передано судді Чулупу О.С.

Згідно протоколу повторого автоматизованого розподілу від 11.02.2021 року справу було передано судді Черенковій Н.П.

Згідно протоколу повторого автоматизованого розподілу від 22.02.2021 року справу було передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 24.02.2021 року прийнято до розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Також, вказаною ухвалою, зупинено провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до повернення матеріалів справи № 490/1009/18 з Верховного Суду після розгляду касаційної скарги на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 березня 2019 року.

24.02.2021 року матеріали вищезазначеної справи повернулись до канцелярії Центрального районного суду м. Миколаєва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 04.03.2021 року справу було передано судді Гуденко О.А. разом з заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 19.03.2021 року скасовано судовий наказ від 06 квітня 2018 року, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва по справі №490/1009/18 за заявою Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, трьох відсотків річних, збитків від інфляції та витрат пов`язаних з оплатою судового збору з ОСОБА_1 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 02.04.2021 року судову справу було передано судді Саламатіну О.В. разом з заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 квітня 2021 року поновлено провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та призначено проведення судового засідання по справі.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Вказала, що державний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження та накладати арешти на належні й кошти та майно, оскільки вона заперечила проти судового наказу та оскаржила його.

Зазначила, що арешти вже зняті та виконавче провадження закрите, але вона вважає, що незаконність дій державного виконавця має бути зафіксовано в судовому рішенні.

Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» своїх представників в судове засідання не направили, відзив не надали, про дату, час та місце проведення судового засіднання повідомлялися судом

Відповідно до частин 1 та 2 статті 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд заслухавши пояснення заявниці, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

06 квітня 2018 року Центральним районним судом м. Миколаєва по справі №490/1009/18 видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» борг за спожиту теплову енергію за період з 01.10.2015 року по 31.12.2017 року в розмірі 11 076,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» три відсотки річних у розмірі 345,98 грн., збитки від інфляції в сумі 1 398,66 грн. судовий збір у розмірі 176,20 грн.

У червні 2018 року ОСОБА_1 , звернулася до суду із заявою про скасування вказаного судового наказу, яку обґрунтовувала тим, що не укладала з Приватним акціонерним товариством «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі - ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») договір про надання їй послуг з постачання теплової енергії.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2018 року, яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, заяву ОСОБА_1 , про скасування судового наказу повернено без розгляду.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Верховний Суд, постановою від 27 січня 2021 року, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 березня 2019 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2021 року Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу було задоволено, а судовий наказ від 06 квітня 2018 року, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва по справі №490/1009/18 за заявою Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, трьох відсотків річних, збитків від інфляції та витрат пов`язаних з оплатою судового збору з ОСОБА_1 , було скасовано.

При цьому, 23.03.2020 року, на підставі судового наказу від 06 квітня 2018 року, №490/1009/18, постановою державного виконавця Мельнікова М.О. ВП №61617000, відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь на користь ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» боргу у сумі 12997,24 грн.

Постановою про арешт коштів боржника від 23.03.2020 року державним виконавцем Мельніковим М.О. у ВП №61617000 було звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 .

Постановою про арешт майна боржника від 23.03.2020 року державним виконавцем Мельніковим М.О. у ВП №61617000 було накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Вказані дії державного виконавця, вчинені в межах повноважень та узгоджуються з відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Так, пунктом 1-1) частини першої статті 3 встановлено, що судові накази підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону;

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

частини 4 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту;

При цьому, частиною 1 статті 56Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання заявниці на те, що вона заперечила проти судового наказу та оскаржила його, а тому, на її думку, державний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження та накладати арешти на належні й кошти та майно, оскільки, оскаржувані дії державним виконавцем вчинялися в період, коли судовий наказ набрав законної сили з 20.06.2018 та був чинним (підлягав примусовому виконанню) - до 19 березня 2021 року.

При цьому, пунктами 1 та 4 статті 169 ЦПК України встановлено, що п ісля видачі судового наказу, суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові на його офіційну електронну адресу або рекомендованим листом із повідомленням про вручення, чи цінним листом з описом вкладеного, якщо офіційної електронної адреси боржник не має.

Днем отримання боржником копії судового наказу є день його вручення боржнику, визначений відповідно до статті 272 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи копію судового наказу від 06 квітня 2018 року №490/1009/18 та додані документи боржниця ОСОБА_1 отримала 05.06.2018 року.

Статтею 170 ЦПК України встановлено, що боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав.

При цьому, частиною 1 статті 172 ЦПК України встановлено, що у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 08.06.2018 подала заяву про скасування судового наказу від 06 квітня 2018 року №490/1009/18, але ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2018 року, заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу повернуто без розгляду,

26.06.2018 ОСОБА_1 , повторно подала заяву про скасування судового наказу від 06 квітня 2018 року №490/1009/18, яка ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2018 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, була повернута без розгляду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження», обов`язок примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили покладається, зокрема, на державних виконавців в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Крім цього в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Скасований судовий наказ від 06 квітня 2018 року №490/1009/18, був лише 19 березня 2021 року відповідною ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва.

Таким чином, враховуючи приписи статей 169, 170 та 172 ЦПК України, у виконавчому провадженні ВП №61617000, оскаржувані дії державним виконавцем вчинялися в період, коли судовий наказ від 06 квітня 2018 року №490/1009/18, набрав законної сили з 20.06.2018 та був чинним (підлягав примусовому виконанню) - до 19 березня 2021 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2021 року, державним виконавцем у відповідності до приписів пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», одразу після надходження відповідних документів про скасування Центральним районним судом міста Миколаєва судового наказу від 06 квітня 2018 року №490/1009/18, було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, враховуючи, що державним виконавцем оскаржувані рішення були прийняті, а дії вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, тому права заявниці ним не були порушені, і суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи наведене вище, керуючись ст.ст.. 260, 261, 450, 451 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та визнанні дій судового виконавця щодо накладення арешту на банківські рахунки неправомірними та зобовязанні зняти арешти за виконавчим документом ВП №61617000 від 23.03.2020 року - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Саламатін