справа № 758/4142/20
головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
провадження № 22-ц/824/1867/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Писаної Т.О.,

Суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участі секретаря судового засідання Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому просив з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01 червня 2020 року ухвалити рішення яким:

визнати недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, проголошену ОСОБА_1 у відеозаписі під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", який ОСОБА_1 поширив ІНФОРМАЦІЯ_2 у засобах масової інформації на особистому каналі відеохостингу "YouTube" під назвою " ОСОБА_3 " (Інтернет посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3 ) наступного змісту:

- про те, що ОСОБА_2 причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів;

- про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва АТ "Українська залізниця";

- ІНФОРМАЦІЯ_5.

Зобов`язати ОСОБА_1 у п`ятнадцятиденний строк після набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію у такий самий спосіб, яким вона була поширена, оприлюднивши заяву наступного змісту:

"Спростування! Мною, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеозаписі під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", який мною поширено у засобах масової інформації на особистому каналі відеохостингу "YouTube" під назвою " ОСОБА_3 " (Інтернет посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), була поширена недостовірна інформація, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , а саме:

- про те, що ОСОБА_2 причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів;

- про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва АТ "Українська залізниця";

- ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000 грн у якості компенсації завданої моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на оплату судового збору в сумі 3 783, 60 грн та 40 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач послалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в мережі Інтернет, на відеохостинговому веб-сайті "YouTube", на власному каналі під назвою " ОСОБА_3 " відповідачем було розміщено відеозапис під заголовком: " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". Позивач вважав, що оприлюднена відповідачем інформація, яка поширюється для необмеженого кола осіб, є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, позивач зазначав, що є недостовірною оприлюднена відповідачем інформація про те, що ОСОБА_2 причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів; про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва АТ "Українська залізниця"; ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково та вирішено:

визнати недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, проголошену ОСОБА_1 у відеозаписі під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", який ОСОБА_1 поширив ІНФОРМАЦІЯ_2 у засобах масової інформації на особистому каналі відеохостингу "YouTube" під назвою " ОСОБА_3 " (Інтернет посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3 ) наступного змісту:

- про те, що ОСОБА_2 причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів;

- про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва АТ "Українська залізниця";

- ІНФОРМАЦІЯ_5.

Зобов`язано ОСОБА_1 у п`ятнадцятиденний строк після набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію у такий самий спосіб, яким вона була поширена, оприлюднивши заяву наступного змісту:

"Спростування! Мною, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеозаписі під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", який мною поширено у засобах масової інформації на особистому каналі відеохостингу "YouTube" під назвою " ОСОБА_3 " (Інтернет посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), була поширена недостовірна інформація, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , а саме:

- про те, що ОСОБА_2 причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів;

- про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва АТ "Українська залізниця";

- ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що задовольняючи частково позов ОСОБА_2 суд першої інстанції не повною мірою дослідив матеріали справи та норми матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до хибного висновку.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції у судовому рішенні допустив власне тлумачення поширеної інформації, оскільки заявлені позовні вимоги та інформація визнана судом недостовірною не є тотожними.

Вказує, що визнання судом першої інстанції недостовірною інформації: "про те, що ОСОБА_2 причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів" та "про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва АТ "Українська залізниця" взагалі не поширювалася ОСОБА_1 і не була зазначена у позовних вимогах, таким чином, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог і визнав недостовірною інформацію, яку відповідач не поширював.

Зазначає, що поширена інформація містила наступний зміст: " ІНФОРМАЦІЯ_4". Як вбачається із висловлювань відповідача в ефірі телепрограми "Чесна політика з ОСОБА_6 " на телеканалі "24", які торкаються особи позивача, вони є оціночними судженнями, зокрема висловлювання, що позивач "прикривав хвости", абсолютно очевидно є оціночними судженнями із використанням зворотів мови. Більше того, позивачем не було надано жодних доказів, що інформація стосовно продовження контракту є недостовірною. Також зазначає, що інформація стосовно продовження дії контракту позивача з АТ "Українська залізниця" відповідає дійсності та встановлена рішенням Рівненського апеляційного суду, що набрало законної сили.

Вказує, що фраза: "ІНФОРМАЦІЯ_5", є самостійно створеною судом першої інстанції фразою, оскільки повна фраза звучить наступним чином: "ІНФОРМАЦІЯ_7". Тому, вказана інформація є оціночним судженням та критикою позивача зі сторони відповідача та вирвана із загального контексту публікації та є власною оцінкою подій відповідачем з урахуванням раніше поширеної інформації у засобах масової інформації.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не є публічною особою, оскільки в період, що стосується досліджуваних обставин, не перебував на державній службі, не був депутатом, не обіймав посаду державного політичного діяча, а отже, на нього не поширюються стандарти щодо ширших меж критики є безпідставними, оскільки позивач з 23 жовтня 2014 року по 14 серпня 2018 року проходив військову службу у Службі безпеки України та обіймав керівні посади в СБ України.

У відзиві від 30 грудня 2020 року на апеляційну скаргу, ОСОБА_11., який діє в інтересах позивача, проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року - без змін.

У своєму відзиві ОСОБА_11. не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом було розглянуто позовні вимоги з урахуванням уточнених позовних вимог.

Також представник позивача не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що відповідачем не поширювалась інформація про причетність позивача до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів, а також про продовження контракту для того, щоб позивач прикривав хвости попереднього керівництва.

Так, представник позивача зазначає, що інформація про причетність позивача до незаконної закупівлі державним підприємством АТ`Українська залізниця" транспортних засобів прямо випливає зі змісту поширюваної відповідачем інформації. Зокрема, у відеозаписі відповідач стверджував про здійснення закупівлі державним підприємством транспортних засобів за правління екс-голови вказаного підприємства ОСОБА_7 та неодноразово називає вказану закупівлю "оборудкою", що вважає підтвердженим на відеозаписі (1хв.37 сек., 2хв.38 сек. та 5 хв.03 сек.). Також звертає увагу, що за словами відповідача, спільниками ОСОБА_7 у вказаній оборудці щодо закупівлі транспортних засобів є Департамент безпеки АТ "Українська залізниця", керівником якого є позивач та наводить дослівно вислів у відеозаписі на 5 хв. 22 сек.: "ІНФОРМАЦІЯ_8". На думку представника позивача, підсумовуючи таку інформацію відповідач ствердив, що позивачу було продовжено контракт для того, щоб він прикривав незаконні дії попереднього керівництва, які полягають у незаконній закупівлі транспортних засобів.

Указує у відзиві, що під поняттям "оборудки" слід розуміти сумнівну угоду, аферу, махінації, а під поняттям "спільник" слід розуміти особу, яка бере участь у чому-небудь спільно з кимось. З урахуванням наведеного вважає, що відповідач неодноразово використовуючи поняття "оборудки" маніпулював свідомістю незалежного спостерігача, створював у нього негативне враження від проведеної АТ "Українська залізниця" закупівлі транспортних засобів та переконував їх в однозначному незаконному результаті таких закупівель. Вважає, що використанням у відеозаписі терміну "оборудки", з точки зору норм цивільного законодавства, відповідач підмінив поняття правочину, вислови відповідача зроблені у формі фактичних тверджень, містять повідомлення про конкретні дії та події, які відбулися на АТ "Українська залізниця", при цьому відповідач неодноразово стверджував про їх незаконність, а також про безпосередню причетність позивача до їх вчинення.

При цьому, представник позивача вказує, що будь-яких доказів у підтвердження наявності правових підстав використання у своєму відеозаписі поняття "оборудки" в ракурсі закупівлі АТ "Українська залізниця" транспортних засобів та виконання позивачем обов`язків директора Департаменту економічної та інформаційної безпеки товариства відповідач у своєму відеозаписі не навів, а отже не підтвердив достовірності вказаних тверджень.

Указує, також, що поширена відповідачем інформація не може бути розцінена як критика діяльності тієї чи іншої особи, оскільки критична оцінка діяльності не повинна перетворюватись у констатацію вчинення такою особою протиправних дій та кримінальних порушень, тому що останнє виходить за межі тієї критичної оцінки, яка допускається у демократичному суспільстві та стає обвинуваченнями у вчиненні протиправних дій та наклепництвом.

Також, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги в частині неспростування позивачем інформації про те, що позивачу було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва, позивач заперечує щодо достовірності указаної інформації саме в частині мети продовження контракту, а саме з метою прикривання хвостів попереднього керівництва.

У відзиві представник позивача наполягає на тому, що указана інформація є фактичним твердженням відповідача, а не його оціночним судження - його особистою думкою.

Також, представник позивача заперечує у відзиві проти доводів апеляційної скарги з приводу того, що є оціночним судженням поширена про позивача інформація наступного змісту: "ІНФОРМАЦІЯ_9".

У обгрунтування указаних заперечень представник позивача зазначає, що ні у відеозаписі, ні у відзиві відповідачем не зроблено жодного посилання на офіційні джерела інформації, на основі яких ним було проведено оцінку вказаних подій та зроблено особисті судження про те, що позивач був фігурантом кримінальних проваджень та йому вручалась підозра за хабарництво в Рівненській області. Не зроблено таких посилань і в апеляційній скарзі.

Звертає увагу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/4515/16 від 14 березня 2017 року, яким визнано недостовірною інформацію про вручення позивачеві підозри у вчиненні злочину, про яку вказує відповідач, оскільки підозру було вручено не позивачу, а його брату ОСОБА_8 .

Також, у відзиві указано, що вислови відповідача про те, що позивач "порішав" на рівні свого ж Рівненського суду і вручення підозри йому з формальних причин скасували, зроблені у принизливій та образливій формі, які по суті є звинуваченням позивача у порушенні норм чинного законодавства та вчиненні ним кримінальних правопорушень, пов`язаних із здійсненням незаконного впливу на суд для прийняття ним необ`єктивного судового рішення, та направлена на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, формування у незалежного спостерігача образу позивача, як особи злочинця.

У відзиві також зазначено, що позивач не обіймає та ніколи не обіймав посад, визначених п. 37 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", а тому не є публічною особою.

З урахуванням наведеного у відзиві зазначено, що поширена відповідачем інформація очевидно є негативною, достовірність якої не підтверджена. Розповсюджена відповідачем інформація містить посилання на фактичні твердження, оскільки при цілісному аналізі вказує на вчинення позивачем дій, що містять ознаки порушення норм чинного законодавства, в тому числі і кримінального, а тому створює передумови для сприйняття особи позивача негативно, в тому числі, без урахування презумпції невинуватості.

Суд першої інстанції, на думку представника позивача, у повній мірі забезпечив дотримання норм матеріального та процесуального права, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, правильно дослідив зміст поширюваної інформації, її характер, мету поширення та дійшов обґрунтованих висновків про задоволення позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 січня 2021 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 від 04 січня 2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Господарського суду Рівненської області, однак відеоконференція не була забезпечена господарським судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 2012 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_9 доводи апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Позивач ОСОБА_2 також уповноважив діяти від свого імені ОСОБА_10. на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого на надання безоплатної правової допомоги №б/н від 10 жовтня 2020 року та на підставі ордера, виданого адвокатським об`єднанням "Лінія права" від 11 січня 2021 року.

11 січня 2021 року ОСОБА_10 звернувся до Київського апеляційного суду із заявою про відкладення розгляду справи, яку обґрунтував тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 було продовжено дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211.

Посилаючись на ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, просив відкласти розгляд справи на іншу дату.

Вирішуючи заяву колегія апеляційного суду враховує, що потреба розгляду справи в розумний термін має корелюватися з принципом безпеки людини та з дотриманням права громадян на участь у судовому засіданні.

Так, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 12.03.2020 на всій території України введено карантин.

В умовах карантину діє особливий порядок видачі листків непрацездатності особам, які перебувають у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію її спалахів та епідемій.

Порядок, умови видачі (продовження) листків непрацездатності визначаються Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я (далі - МОЗ) України від 13.11.2001 № 455 (далі - Інструкція № 455).

Наказом МОЗ України "Про затвердження Змін до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян" від 27.04.2020 № 963 (далі - Наказ № 963) до Інструкції № 455 внесені зміни щодо видачі листків непрацездатності застрахованим особам на період обсервації та самоізоляції під медичним наглядом. Наказ № 963 набрав чинності з дня опублікування в Офіційному віснику України від 15.05.2020 № 37.

Перелік осіб, які потребують самоізоляції або обсервації, визначено постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211. Станом на 01.10. 2020 року до переліку входять:

особи, які мали контакт з хворим на COVID-19, крім осіб, які перебували у засобах індивідуального захисту у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

особи, щодо яких є підозра на інфікування, або особи, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації.

Отже, працівники, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають. Строк самоізоляції визначає лікуючий лікар хворого або особи з підозрою на інфікування COVID-19 на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, у вказаних осіб виникають зобов`язання щодо самоізоляції з повідомленням уповноважених осіб, які будуть контролювати дотримання ними режиму самоізоляції.

До заяви представника позивача не надані докази, зокрема, лист непрацездатності з причиною непрацездатності - "ізоляція від COVID-19 - 11", не вказані також обставини щодо наявності підстав для перебування на самоізоляції, як особи, щодо якої є підозра на інфікування, або особи, яка хворіє на COVID-19 та не потребує госпіталізації, чи пояснення з приводу перебування на самоізоляції як особи, яка мала контакт з хворими на COVID-19 з повідомленням уповноваженої особи, на яку покладено контроль за дотриманням режиму самоізоляції.

У своїй заяві ОСОБА_10 взагалі не вказує, з чим пов`язана неможливість розгляду справи, як то хвороба учасника судового процесу, чи інші причини, що унеможливлюють розгляд справи.

Крім того, відмовляючи у задоволенні заяви адвоката позивача про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Позивачем та його представниками не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за їх відсутності.

Так, ні відповідач у апеляційній скарзі, ні представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу не указують на необхідність дослідження нових доказів та не заявляють клопотання про здобуття нових доказів. Отже перевірці підлягають висновки суду першої інстанції на підставі наявних у справі матеріалів, підстав для дослідження нових доказів не встановлено.

Колегією апеляційного суду також враховано, що сторони обізнані про розгляд справи та про визначену судом дату засідання. Представник позивача будучи обізнаним із викладеними у апеляційній скарзі доводами, надав відзив, який залучений до матеріалів справи. Таким чином представник позивача ОСОБА_11., діючи в інтересах позивача, висловив своє ставлення до апеляційної скарги, навівши свої письмові заперечення на всі доводи апеляційної скарги у відзиві на апеляційну скаргу.

Обставин, які унеможливлюють розгляд справи за відсутності представників сторін ні у відзиві ОСОБА_11 , ні у клопотанні другого адвоката позивача ОСОБА_10 не указані.

Також, судом апеляційної інстанції було враховано клопотання представника позивача ОСОБА_11 від 04 січня 2021 року, в основу обгрунтування якого зазначено про недопустимість затягування судового процесу, що підриває довіру та авторитет судів.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились у судове засідання у приміщення Київського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ч. 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на відеохостинговому веб-сайті Youtube було оприлюднено відеосюжет під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (інтернет посилання ІНФОРМАЦІЯ_3 автором якого є відповідач.

У вказаному відеозаписі відповідачем поширено, зокрема інформацію, яку позивач вважає такою, що є недостовірною по відношенню до нього, а саме наступного змісту: "...ІНФОРМАЦІЯ_10"

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції встановив, що наведені у оприлюдненому відповідачем на каналі "Youtube" відеозаписі формулювання, у якому відповідач використовує такі твердження: "…ІНФОРМАЦІЯ_11" - носять характер фактичних тверджень, поширені невизначеному колу осіб, стосуються позивача і створюють негативну оцінку відносно нього. Тому суд вважав, що наявні підстави для задоволення позову та захисту порушеного права у наступний спосіб, а саме про визнання недостовірною та такою, що підлягає спростуванню поширену відповідачем інформацію наступного змісту:

- про те, що ІНФОРМАЦІЯ_12;

- про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва Акціонерне товариство "Українська залізниця";

- ІНФОРМАЦІЯ_5.

Однак колегія апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Факт оприлюднення відеозапису з відоесюжетом під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 " в указаний спосіб сторонами не оспорюється.

Оскільки поширення оспорюваної інформації відбулось в мережі Інтернет відповідачем у цій справі є автор відеозапису та володілець веб-сайта, яким у цьому спорі є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Як убачається із змісту позовної заяви та уточнень до неї, позивач наполягає на тому, що у відеозаписі сформульовані твердження про нього, які не тільки не відповідають дійсності, а й містять пряму вказівку на факти вчинення протиправних діянь позивачем, яких він не вчиняв. Окрім цього, враховуючи мовно-стилістичні засоби, які були використанні відповідачами, перелічені в цій позовній заяві вислови відповідача не можуть бути визначені оціночними судженнями. Також позивач указував, що поширена відповідачами інформація принижує його честь, гідність і ділову репутацію, тому просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Отже, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації має забезпечуватись баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі за текстом - постанова Пленуму) роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

При цьому не є підставою для відповідальності за оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції та положенням ст. 30 Закону України "Про інформацію".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так частина перша ст. 10 Конвенції, зокрема, передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме щодо розгляду вимог, які не були заявлені у позові, апеляційним судом визнано такі доводи безпідставними, оскільки 01 червня 2020 року ОСОБА_11. було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, які і були предметом розгляду судом апеляційної інстанції.

У доводах апеляційної скарги відповідач також указує, що він не поширював інформацію про те, що ІНФОРМАЦІЯ_12, що виключає його відповідальність. З такими доводами апеляційної скарги відповідача погоджується колегія апеляційного суду, оскільки доведення обставини щодо поширення інформації, яка стосується певної фізичної особи, а саме позивача, є обов`язковою складовою юридичного складу правопорушення.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах 1,2 та 5 ст. 17 КПК України також зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не надано жодних доказів в обгрунтування свого твердження, що позивач причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів. Разом з тим, судом не вказано, у якій саме частині відеозапису, та з урахуванням яких саме фактичних тверджень відповідача було поширено інформацію про вчинення позивачем злочину, а відтак судом не було встановлено поширення відповідної інформації взагалі.

Так, перевіривши наявний у матеріалах справи відеозапис, апеляційним судом не встановлено, що відповідач дослівно поширив інформацію про те, що " ІНФОРМАЦІЯ_12".

Не можна також погодитись із запереченнями, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу про те, що інформація про причетність позивача до незаконної закупівлі державним підприємством АТ "Українська залізниця" транспортних засобів прямо випливає зі змісту поширюваної відповідачем інформації. Зокрема, у відеозаписі відповідач стверджував про здійснення закупівлі державним підприємством транспортних засобів за правління екс-голови вказаного підприємства ОСОБА_7 та неодноразово називає вказану закупівлю "оборудкою", що вважає підтвердженим на відеозаписі (1хв.37 сек., 2хв.38 сек. та 5 хв.03 сек.). Також звертає увагу, що за словами відповідача, спільниками ОСОБА_7 у вказаній оборудці щодо закупівлі транспортних засобів є Департамент безпеки АТ "Українська залізниця", керівником якого є позивач та наводить дослівно вислів у відеозаписі на 5 хв. 22 сек.: "ІНФОРМАЦІЯ_12".

Однак на думку апеляційного суду така інформація носить характер особистих суджень відповідача із застосуванням мовно-стилістичних засобів (зокрема вживання метафори, що означає розкриття сутності одного предмета чи явища через особливості іншого, а саме (персоніфікація) - образний вислів, у якому ознаки живої істоти або людини переносяться на неживий предмет, явище), оскільки "спільниками ОСОБА_7 у вказаній оборудці щодо закупівлі транспортних засобів (за словами автора) є Департамент безпеки АТ "Українська залізниця"... та ... Внутрішня Безпека" - знеособлений орган безпеки, неживий предмет, а не позивач, як фізична особа.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири, тощо). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тому підстав для задоволення позовних вимог в частині спростування відповідної інформації немає.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі "Ляшко проти України" (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц (провадження № 61-34549св18).

Отже, обставина поширення відповідачем інформації як фактичного твердження про позивача щодо його безпосередньої причетності до незаконної закупівлі державним підприємством Акціонерне товариство "Українська залізниця" транспортних засобів, а відтак і вчинення ним злочину, не підтверджена, тому не може бути підставою для покладення на відповідача відповідальності у цій справі щодо спростування цієї інформації.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, а також баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції у частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, інформації стосовно позивача, поширеної відповідачем у відеозаписі, та як такої, що містить фактичні твердження про вчинення позивачем протиправних дій, які мають ознаки злочину, передбаченого КК України.

У доводах апеляційної скарги відповідач також указує на те, що судом безпідставно задоволені вимоги в частині визнання недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про те, що ОСОБА_2 було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Колегія апеляційного суду з такими доводами погоджується, оскільки у підтвердження інформації щодо продовження трудового контракту відповідачем зазначено постанову Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у цивільній справі №569/5658/20.

Указаним судовим рішенням було встановлено, що: ОСОБА_2 працював у Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" з 23 серпня 2018 року на посаді заступника директора Департаменту безпеки ПАТ "Укрзалізниця".

21 січня 2019 року між Акціонерним товариством "Українська залізниця" та ОСОБА_2 укладено строковий трудовий договір № 12-2019 відповідно до якого ОСОБА_2 призначено на посаду директора Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ "Українська залізниця" на умовах договору до 20 січня 2020 року (по тексту трудовий Договір).

21 січня 2019 року між Акціонерним товариством "Українська залізниця" та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 до трудового Договору від 21 січня 2019 №12-2019, відповідно до якої строк дії Договору продовжено до 20 січня 2021 року, шляхом викладення п. 8.1. Договору в новій редакції.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

У цій справі відповідачем доведено та позивачем не спростовано обставини щодо продовження трудового контракту із позивачем.

Інша частина інформації, а саме що "продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва Акціонерного товариства "Українська залізниця", не може бути визнана фактичним твердженням, оскільки фраза містить стійку фразеологічну одиницю - "прикривав хвости", яка являє собою цілісне речення, як влучне лаконічне висловлення фольклорного походження (народну примовку), яким автор виразив своє оціночне судження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставного визнання недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію ІНФОРМАЦІЯ_5, колегія апеляційного суду також визнає обґрунтованими з урахуванням наступного.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У підтвердження достовірності інформації щодо існування події вручення позивачеві підозри за хабарництво в Рівненській області, відповідач посилається на надану самим позивачем до позову ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду від 11 січня 2016 року у справі №569/81/16-к, постановлену за результатами розгляду скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Давидюка А.М. щодо нездійснення процесуальних дій у кримінальному провадженні за №0000108 на орган досудового розслідування.

Із змісту указаної ухвали вбачається, що 23 грудня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 старшим слідчим в особливо важливих справах 4 відділу 1 управління ГСУ СБ України Дзвоником М.І. проведено обшук в ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження за №0000108 за ч. 1 ст. 364 та ч. 4 ст. 369 КК України стосовно надання неправомірної вигоди посадовій особі.

Відповідні відомості по кримінальному провадженню за №0000108 про оголошення підозри від 17 грудня 2015 року ОСОБА_3, у вчиненні злочину, передбаченого ч. З ст. 369 КК України, були внесені до ЄРДР.

Таким чином, відповідні обставини мали місце, тому поширена відповідачем інформація відповідає дійсності.

Та обставина, що підозра фактично була вручена у порушення норм КПК не ОСОБА_2 , як особі щодо якого винесено підозру, а його брату - ОСОБА_8 після закінчення обшуку слідчим за певною адресою, про що зазначає представник у відзиві та встановлено слідчим суддею, не спростовує самої події внесення відомостей до ЄРДР про вручення позивачу підозри у вчинені злочину, про яку вказує відповідач.

При цьому, у судовому порядку не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №188/1367/15-ц (провадження № 61-6766св18).

Крім того, фраза: "він "порішав" на рівні свого ж Рівненського суду і вручення підозри йому з формальних причин скасували", також не може бути розцінена як недостовірна чи негативна для позивача інформація, оскільки відповідно до тлумачення в Академічному тлумачному словнику Української мови (в 11 томах. - Том 7, 1976. - Стор. 263.) дієслово "порішати" вживається в значені: 1) Приймати яке-небудь рішення, доходити до якогось висновку; вирішувати. 2) Завершити яку-небудь справу.

Так, позивач прийняв рішення щодо використання передбаченого законом права на оскарження рішення слідчого про вручення підозри від 17 грудня 2015 року по кримінальному провадженні №0000108 стосовно обвинувачення ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 369 КК України, з яким позивач був не згодний.

Перевіряючи заперечення представника позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/4515/16-ц від 14 березня 2017 року було визнано недостовірною інформацію про вручення позивачу підозри у вчинені злочину, про яку вказує відповідач, колегія апеляційного суду визнала їх безпідставними, оскільки предметом указаного спору відповідні вимоги не були та відповідно рішення за цими вимогами не ухвалювалось, а в описовій частині указаного рішення було встановлено лише обставини щодо фактичного вручення підозри не особі, щодо якої було прийнято рішення слідчого, а брату цієї особи.

Крім того, ОСОБА_1 не був стороною у цивільній справі №569/4515/16-ц, тому обставини, які були встановлені у зазначеній справі стосовно позивача не є обов`язковими для нього та відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України можуть бути у загальному порядку ним спростовані.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновку суду першої інстанції, щодо визнання недостовірною інформації оспорюваного змісту.

Винятково вагомі обставини, які б давали підстави для покарання відповідача за участь у відповідному поширенні відомої йому інформації із доступних джерел, зокрема єдиного реєстру судових рішень, та обставини, які свідчать, що інформація про позивача була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, - не встановлені.

Враховуючи наведене апеляційним судом визнано обґрунтованими та доведеними доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції стосовно поширення відповідачем інформації про позивача, яка є недостовірною, тому оскаржуване рішення у частині, якою були задоволені позовні вимоги до відповідачів, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені відповідних вимог.

Разом з тим, відмова у задоволенні цього позову не позбавляє права позивача захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь, зокрема передбачене ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З встановлених судом першої інстанції обставин справи та її матеріалів не випливає, що позивач намагався скористатись таким правом, чи саме таке його право було порушене відповідачами.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду, що передбачено ст. 30 Закону України "Про інформацію".

Позивач заявляв вимоги про стягнення на його користь із відповідача моральної шкоди, у задоволені цих вимог позивачеві було відмовлено, що ним не було оскаржено до апеляційного суду. Відтак підстав для перевірки обставин про наявність підстав для стягнення моральної шкоди внаслідок поширення оціночних суджень або думок, які принижують гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права позивача у суду апеляційної інстанції немає, оскільки судом першої інстанції ці обставини визнані недоведеними, та позивачем відповідні висновки суду не оспорені.

Оскільки в цій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року сторонами не оскаржено, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України відповідні висновки суду першої інстанції не були предметом апеляційної перевірки, оскільки про помилковість таких висновків не було зазначено у доводах та вимогах апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок позивача ОСОБА_2 сплачений відповідачем ОСОБА_1 за розгляд апеляційної скарги судовий збір відповідно у розмірі 5675,40грн.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 рокув частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба