УХВАЛА

11 січня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в особі судді Бароніна Д.Б., розглянувши в приміщенні суду в м. Сєвєродонецьку позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він у період з 13.08.2014 по 30.04.2018 особисто брав участь у бойових діях на сході України, що викликало у нього душевні страждання. Від початку збройної агресії Російської Федерації проти України, позивач постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з іноземної держави Російської Федерації, моральну шкоду в розмірі 300000 грн.

Розглянувши подану позовну заяву, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження за нею з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

В постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у цивільній справі № 711/17/19 та від 03 червня 2020 року у цивільній справі № 357/13182/18 вказано, що перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі слід надіслати відповідачу позовну заяву із додатками і з`ясувати, чи наявна згода іноземної держави, висловлена через уповноважених осіб або компетентні органи, на розгляд даного спору в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення, оскільки від нього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

Суд надсилав Посольству Російської Федерації в Україні (як безпосередньо до Посольства, так і через Міністерство закордонних справ України) листи на українській та російській мовах з приводу з`ясування наявності або відсутності згоди Російської Федерації на розгляд даного спору в судах України. Вказані листи були отримані Посольством Російської Федерації в Україні та Міністерством закордонних справ України 08.12.2020 та 07.12.2020 відповідно.

Жодної відповіді від компетентних органів або уповноважених посадових осіб Російської Федерації до суду не надійшло.

Отже, в даному випадку Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила своєї згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України.

Посилання у позовній заяві на те, що Російська Федерація не може користуватися судовим імунітетом в судах України, є неспроможними, адже вказаний імунітет визначений для неї нормами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», тобто нормами національного законодавства України, до яких законодавчим органом України не вносилися жодні зміни чи доповнення в частині спеціального застосування або незастосування до Російської Федерації.

За таких обставин суд вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, у зв`язку із чим належить відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Керуючись ст.ст. 3, 186, 258, 260, 261, 353-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачу разом із позовною заявою та всіма доданими до неї документами.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Суддя Д.Б. Баронін