Справа № 727/8601/20
Провадження № 2/727/265/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Заверусі Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення,-

Встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається є житлового будинку (цегла) літ.А загальною площею 161,10 кв.м., в тому числі житловою площею 85,10 кв.м., сараю літ.Б, літньої кухні з підвалом літ.В, вбиральні літ.Г, гаража літ.Д, альтанки літ.Е, колодязю І, вигрібної ями ІІ, огорожі 1-3, належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.11.2014 року.

Крім неї, у вказаному будинку зареєстровані її син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_2 , однак донька ніякої участі по утриманню будинку не приймає, житлом не користується без поважних причин понад рік.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.12.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 03.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.03.2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до неї про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням задоволено частково, вселено ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та її зобов`язано не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні будинком.

29.03.2016 року Шевченківським ВДВС Чернівецького МУЮ відкрито виконавче провадження про вселення відповідачки в будинок.

08.04.2019 року державним виконавцем Першого ВДВС міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з тим, що стягувач для вчинення виконавчих дій не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про них. Аналогічна постанова була винесена державним виконавцем 08.07.2019 року і у виконавчому провадженні, де боржником виступає ОСОБА_3 .

Вказані обставини свідчать про те, що відповідачка не тільки більше року не проживає в спірному будинку без поважних причин, але й не бажає вселятись в будинок в рамках виконавчого провадження, тобто втратила інтерес до даного житла.

Ніяких особистих речей відповідачки в квартирі немає, жодних спроб вселитися в дане приміщення з 2018 року ОСОБА_2 не здійснювала. Ні вона ні ОСОБА_3 не чинили відповідачці перешкод в користуванні будинком, ОСОБА_2 перестала проживати в будинку виключно з власної ініціативи.

Крім того, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.06.2014 року відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності 1/6 ідеальна частка будинковолодіння АДРЕСА_2 , житлові права відповідачки порушені не будуть.

А тому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачці строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачці надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив. Просив задовольнити позов.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов та в запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову. В останнє судове засідання представник відповідачки не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином судовою повісткою, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки, свідків, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається є житлового будинку літ.А загальною площею 161,10 кв.м., в тому числі житловою площею 85,10 кв.м., сараю літ.Б, літньої кухні з підвалом літ.В, вбиральні літ.Г, гаража літ.Д, альтанки літ.Е, колодязю І, вигрібної ями ІІ, огорожі 1-3, належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.11.2014 року (т.1 а.с.6) на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.7-8).

В спірному будинку зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , син позивачки ОСОБА_3 та донька позивачки ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою КЖРЕП №5 від 17.08.2020 року (т.1 а.с.9).

Як вбачається з акту КЖРЕП-5 від 12.08.2020 року за №93 (т.1 а.с.10), зі слів сусідів ОСОБА_2 з 10.01.2018 року та по даний час не проживає в будинку АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, зокрема свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 він не бачив приблизно три роки.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що він приходить в спірний будинок до ОСОБА_3 , коли є вільний час, та допомагає йому по ремонту. Останній раз він бачив ОСОБА_2 приблизно три роки назад, коли вона була на вселенні. У брата з сестрою є конфлікти, однак ніколи такого не було, щоб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не пускали сестру в будинок, ніхто відповідачці не чинив перешкоди в користуванні будинком.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що він проживає по АДРЕСА_1 . Він ОСОБА_2 не бачив в будинку приблизно три роки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.12.2015 року (т.1 а.с.11-12), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 03.03.2016 року (т.1 а.с.13-15) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.03.2017 року (т.1 а.с.16-17), позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням задоволено частково, вселено ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні будинком.

29.03.2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Чернівецького МУЮ відкрито виконавче провадження про вселення відповідачки ОСОБА_2 в спірний будинок (т.1 а.с.18).

08.04.2019 року державним виконавцем Першого ВДВС міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (т.1 а.с.19) у зв`язку з тим, що стягувач не з`явилась для вчинення виконавчих дій, хоча була належним чином повідомлена в установленому законом порядку (боржник ОСОБА_1 ).

08.07.2019 року державним виконавцем Першого ВДВС міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (т.1 а.с.20) у зв`язку з тим, що під час проведення виконавчих дій стягувач перешкоджає виконанню рішення суду, а саме не з`являється на визначені державним виконавцем дати для примусового вселення стягувача, що підтверджується актами державного виконавця (боржник ОСОБА_3 ).

Тобто з моменту відкриття виконавчого провадження і до винесення постанови державним виконавцем про повернення виконавчого документу стягувачу пройшло більше ніж три роки, жодних спроб вселитися в спірний будинок відповідачка ОСОБА_2 з 2018 року не здійснювала.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії», заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 з 2018 року не цікавилась інформацією про хід виконавчого провадження про вселення її в будинок, що свідчить про факт не проживання її в будинку без поважних причин з 2018 року та не бажання вселятись в будинок в рамках виконавчого провадження.

Також, необхідно зазначити, що тільки під час розгляду даної справи, фактично на стадії завершення її розгляду, 03.02.2021 року відповідачка ОСОБА_2 повторно звернулась до відділу державної виконавчої служби із заявою про прийняття виконавчого листа про вселення до виконання (т.2 а.с.48), у зв`язку з чим 09.02.2021 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (т.2 а.с.50).

Суд вважає, що відповідачкою ОСОБА_2 не надано суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що вона з 2018 року бажала вселитися в спірний будинок, однак їй перешкоджали в цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Крім того, суд вважає, що посилання відповідачки у відзиві на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.07.2018 року (т.1 а.с.223-229), яке залишено без змін Апеляційним судом Чернівецької області від 20.09.2018 року (т.1 а.с.230-232) та постановою Верховного Суду від 30.06.2020 року (т.1 а.с.233-239), якими в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням відмовлено, є безпідставним, оскільки предметом спору були події до 2018 року, а у вказаній справі предметом спору є події з 2018 року.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.06.2014 року (т.1 а.с.21-22), ОСОБА_2 належить на праві власності 1/6 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2 , а тому її житлові права не порушуються.

Суд вважає, що посилання відповідачки ОСОБА_2 у відзиві на те, що у будинку по АДРЕСА_2 вона не може проживати, оскільки там проживає ОСОБА_8 разом з членами своєї сім`ї, які не надали згоди на її проживання, є безпідставним, оскільки відповідачка ОСОБА_2 є співвласником зазначеного будинку, а тому згода інших співвласників на її проживання в будинку, частина якого належить їй на праві власності, не вимагається.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Суд вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не є власником будинку АДРЕСА_1 , не проживає в спірному будинку понад один рік, не сплачує комунальні послуги за будинок, а тому є особою, яка втратили право на користування спірним житлом.

Крім того, суд вважає, що посилання представника відповідачки в судовому засіданні на те, що відповідачка не проживає в квартирі більше року у зв`язку з тим, що позивачка чинить їй перешкоди, є безпідставним, оскільки суду не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних обставин.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що необхідно визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , задовольнивши позовні вимоги.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41 Конституції України, ст.ст.15, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 840,80 грн.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 24.05.2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: