УХВАЛА

Іменем України

20 травня 2021 року

м. Київ

справа № 347/2293/16

провадження № 61-10069св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року у складі судді Крилюк М. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області (далі - Виконавчий комітет) про скасування рішення Шешорівської сільської ради від 09 лютого 2009 року № 12-23/2009, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 серпня 2010 року № НОМЕР_1 , визнання права власності на 65/100 частки житлових будинків, виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно, скасування реєстрації земельної ділянки.

На обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнених та зменшених позовних вимог, посилалася на таке. 03 червня 2006 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір про сумісну діяльність. 06 березня 2009 року вони уклали додаток до зазначеного договору, згідно з умовами якого сторони зобов`язались шляхом об`єднання грошових коштів, земельних ділянок сумісно діяти без створення юридичної особи для досягнення сумісної господарської мети - створення, будівництва і введення в експлуатацію будівель і комунікацій, а саме: котеджу 1 (будинок) загальною площею 364,25 кв. м; котеджу 2 (баня) загальною площею 164,52 кв. м; котеджу 3 (рецепція) загальною площею 63,1 кв. м; котеджу 4 (альтанка) загальною площею 42,8 кв. м; котеджу 5 (охорона) загальною площею 40 кв. м, басейну 10.0 м х 4.0 м. Об`єкт будівництва розташований на земельній ділянці - 0,5976 га. Майно знаходиться за адресою: с. Шешори, Косівський район, Івано-Франківська область на земельних ділянках, які належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності. Згідно з пунктом 2.1 договору, який регулює внески і частки сторін, для досягнення мети договору сторони внесли такі вклади: ОСОБА_1 : земельну ділянку 0,3430 га, що розташована у с. Шешори Косівського району Івано-Франківської області, грошові кошти у сумі 360 956,83 грн, що в еквіваленті становить 71 476,60 дол. США, що складає 65 % у спільній частковій власності на об`єкт, побудований за результатами виконання зазначеного договору; ОСОБА_2 : земельну ділянку 0,2546 га, що розташована у с. Шешори Косівського району Івано-Франківської області, грошові кошти у сумі 194 361,37 грн, що в еквіваленті становить 38 487,40 дол. США, що складає 35 % у спільній частковій власності на об`єкт, побудований за результатами виконання зазначеного договору. За цим договором розподіл прибутку за результатами використання об`єкта або у випадку його продажу відбувається так: ОСОБА_1 - 65 %, ОСОБА_2 - 35 %. Згідно з протоколом (підсумки 2006, 2007, 2008, 2009 років) до договору про сумісну діяльність від 03 червня 2006 року інвестиції сторін у проєкт на суму 413 927 дол. США визначено у таких частках: ОСОБА_1 - 269 053 дол. США, фактично внесена сума еквівалентна 275 164 дол. США; ОСОБА_2 - 144 874 дол. США, фактично внесена сума еквівалентна 138 763 дол. США.

Відповідно до умов пункту 5.1 договору будівництва спірного об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію та оформлення права власності на нього здійснював ОСОБА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 травня 2011 року, виданого Виконавчим комітетом на підставі рішення від 06 травня 2011 року, ОСОБА_1 є власником будинку, котеджного типу за адресою: АДРЕСА_1 , опис об`єкта: будинок відпочинку літ. «А», загальна площа 117,7 кв. м, альтанка літ. «Б», басейн літ. «В».

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 червня 2010 року, виданого Виконавчим комітетом на підставі рішення від 09 лютого 2009 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , опис об`єкта: житловий будинок літ. «А», загальна площа 325,8 кв. м, житлова площа 107 кв. м, літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», огорожа, № 1-3, вимощення І.

У порушення умов пунктів 1.2, 2.1, 4.1, 5,1, 5.2, 6.1 договору ОСОБА_2 на земельній ділянці площею 0,2540 га, яка належить йому на праві власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2004 року, побудував об`єкт нерухомості - житловий будинок літ. «А», загальною площею 325,8 кв. м, житловою площею 107 кв. м, літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», огорожа, № 1-3, вимощення І, оформив право власності на нього та зареєстрував його на своє ім`я без врахування 65 % частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності на об`єкт, побудований за результатами виконання зазначеного договору.

ОСОБА_2 у порушення умов договору, планів робіт, без узгодження і повідомлення іншої сторони безпідставно ввів у експлуатацію та оформив право приватної власності на спірний об`єкт особисто на себе в цілому. Всім майном, що розташоване на двох ділянках, що внесені до спільної часткової власності, ОСОБА_2 одноосібно користувався з кінця 2013 року і до цього часу здійснюючи надання туристичних послуг. Водночас вона несла витрати з утримання майна, землі, сплати податків та обов`язкових платежів, у тому числі за користування газом.

У 2011 році вона змушена була ввести в експлуатацію та оформити право власності на частину спірного об`єкта одноособово, а саме: котедж 2 (лазня) площею 117 кв. м; альтанку площею 42,8 кв. м, басейн, які за технічною документацією значаться на її земельній ділянці.

Відповідно до протоколу від 05 березня 2009 року про правила ведення спільного будівництва, підписаного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , фінансування об`єкта відбувається за погодженням сторонами обсягів робіт і сум витрат, надається щомісячний звіт про виконану роботу. Фактично між сторонами договору була відсутня домовленість про подальші витрати, не було узгоджено питання про те, що ОСОБА_2 25 червня 2010 року оформить загальні активи, які були профінансовані спільно в частках 65/35, особисто на себе. ОСОБА_2 оформив на себе 73 % загальних активів, у той час як ОСОБА_1 , фактично, профінансувавши 70 % загального будівництва, оформила на тепер лише 27 % від кількості та вартості загальних споруд.

З урахуванням наведеного, просила: визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету від 09 лютого2009 року № 12-23/2009 про передачу у власність ОСОБА_2 житлового будинку загальною площею 325,8 кв. м. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом 25 червня 2010 року на ОСОБА_2 на підставі рішення від 09 лютого 2009 року про передачу у власність ОСОБА_2 житлового будинку загальною площею 325,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 65 % частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 325,8 кв. м, житловою площею 107 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», огорожі, №1-3, вимощення І, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; виділити ОСОБА_1 у натурі 65 % частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 325,8 кв. м, житловою площею 107 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», огорожі, №1-3, вимощення І, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 65 % частки земельної ділянки площею 0,2546 га, яка розташована у с. Шешори Косівського району Івано-Франківської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2004 року; виділити ОСОБА_1 у натурі 65 % частки земельної ділянки площею 0,2546 га, яка розташована у с. Шешори Косівського району Івано-Франківської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2004 року.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування рішення сесії Шешорівської сільської ради від 06 травня 2011 року № 11-4/2011, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 24 травня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 , визнання за ним права власності на 1/2 частки будинку відпочинку, виділення йому 1/2 частки будинку відпочинку та припинення права спільної часткової власності між ними на будівлі, встановлення постійного земельного сервітуту на земельні ділянки.

На обґрунтування позову, з урахуванням збільшених позовних вимог, посилався на таке. 03 червня 2006 року між сторонами укладений договір про сумісну діяльність для досягнення загальної господарської мети, створення, будівництво і введення в експлуатацію будівель і комунікацій на праві спільної часткової власності у розмірах частки ОСОБА_1 - 65 %, ОСОБА_2 - 35 % . У період з 2006 року до 2009 рік здійснювалось спільне фінансування відповідно до умов договору. Проте з 2010 року він самостійно здійснює утримання спільного об`єкта. На тепер фактичні фінансові вкладення у будівництво сторін є 50 % на 50 %. 25 червня 2010 року він оформив свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі рішення Шешорівської сільської ради від 09 лютого 2009 року на житловий будинок літ. «А» загальною площею 325,8 кв. м, літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», огорожу №1-3, вимощення І. ОСОБА_1 24 травня 2011 року оформила свідоцтво про право власності на підставі рішення сесії Шешорівської сільської ради від 06 травня 2011 року на решту складових об`єкта будівництва: будинок відпочинку, загальною площею 117,7 кв. м, альтанку літ. «Б». Крім того, земельна ділянка площею 0, 2546 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: с. Шешори Косівського району Івано-Франківської області належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2003 року, реєстраційний № 3075, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2004 року серії ІФ №007725.

З урахуванням наведеного просив: визнати незаконним та скасувати рішення сесії Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 06 травня 2011 року № 11-4/2011 про оформлення права власності на будинок котеджного типу побудованого у 2010 році на АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом від 24 травня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 ; визнати за ним право власності та виділити у натурі 35 % частки будинку відпочинку літ. «А», загальною площею 117,7 кв. м, альтанки літ. «Б», басейну літ. «В», житлового будинку літ. «А», загальною площею 325,8 кв. м, житловою площею 107 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», огорожі № 1-3, вимощення І, розташованих на АДРЕСА_1 ; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівлі на АДРЕСА_1 ; встановити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійний сервітут на безстрокове та безоплатне користування земельною ділянкою площею 0,2546 га, яка належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 11 березня 2004 року, відповідно до виділеної ОСОБА_1 у натурі 65 % частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 325,8 кв. м, житловою площею 107 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», огорожі №1-3, вимощення І, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на його користь 65 % вкладень та витрат з утримання, обслуговування, ремонту та охорони об`єкта за період з 2010 року до цього часу.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Виконавчого комітету від 09 лютого 2009 року № 12-23/2009 про передачу у власність ОСОБА_2 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Скасовано свідоцтво від 25 червня 2010 року серія НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом 25 червня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення від 09 лютого 2009 року

№ 12-23/2009, на житловий будинок літ. «А», загальною площею 325,8 кв. м, літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», огорожу № 1-3, вимощення І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Шешорівської сільської ради від 06 травня 2011 року № 11-4/2011 про оформлення права власності на будинок котеджного типу побудованого у 2010 році на АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане Виконавчим комітетом 24 травня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення сесії Шешорівської сільської ради Косівського району від 06 травня 2011 року на будинок котеджного типу літ. «А» , загальною площею 117,7 кв. м, альтанку літ. «Б», басейн літ. «В», що розташовані на АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони у справі не заперечують та не оспорюють умов укладеного між ними договору про сумісну діяльність від 03 червня 2006 року, проте оскільки вони у порушення умов укладеного між ними договору про сумісну діяльність оформили право власності на побудовані об`єкти нерухомості, зокрема в цілому на ОСОБА_2 без врахування 65 % частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності та в цілому на ОСОБА_1 без врахування 35 % частки ОСОБА_2 у спільній частковій власності на спірний об`єкт, то є підстави для скасування рішень Шешорівської сільської ради від 09 лютого 2009 року та від 06 травня 2011 року, свідоцтв про право власності, виданих на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Водночас суд першої інстанції зазначив, що лише після оформлення всіх необхідних документів для введення об`єктів нерухомості в експлуатацію за погодженням із відповідними службами, сторони мають право звернутися до компетентних органів для вирішення питання щодо оформлення за ними права власності на спірне майно. Також сторони не оспорюють договори купівлі-продажу від 29 грудня 2013 року та від 30 грудня 2013 року на підставі яких вони отримали державні акти на земельні ділянки, а тому безпідставними є вимоги ОСОБА_1 в частині скасування реєстрації земельних ділянок.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідно до договору про сумісну діяльність від 03 червня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , новостворене сторонами нерухоме майно побудоване з дотриманням вимог закону, завершене будівництвом та прийняте в експлуатацію, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває прав власності на нього. Рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторонами не оскаржувалось та відповідно апеляційним судом не переглядалося.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на 65/100 частки нерухомого майна, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, в цій частині справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій відмовили у частині позовних вимог з посиланням на те, що сторони на виконання умов договору про сумісну діяльність від 03 червня 2006 року вправі звернутися до органу місцевого самоврядування для оформлення права власності на належні їм частки, проте не врахували, що між нею та відповідачем існує спір щодо розміру їх часток у майні, а тому такі вимоги мають вирішуватися у судовому порядку. Також суди не врахували, що відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Оскільки у неї відсутні документи, перелік яких визначений у частині першій статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав, і які відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно, то вона звернулася до суду за захистом своїх прав на 65/100 частки спірного нерухомого майна. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, не зазначив мотивованої оцінки на кожний аргумент, наведений позивачкою. У справі проведено три експертизи для вирішення питання щодо поділу майна виділення його в натурі та зазначено дев`ять варіантів його поділу. Проте суди безпідставно відхилили висновки зазначених експертиз та зазначили, що вони можуть бути враховані лише після оформлення сторонами права власності на спірні об`єкти. Суди не врахували, що відповідно до договору про сумісну діяльність від 03 червня 2006 року у неї виникло право власності на 65/100 частки спірного новоствореного майна, яке відповідач порушив та не визнає, а тому вона звернулася за захистом свого права до суду.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У жовтні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме з огляду на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду України: від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16 (провадження № 14-120цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17 (провадження № 14-292цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14 (провадження

№ 14-235цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та у постановах Верховного Суду: від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15, від 18 грудня 2019 року у справі № 61-25112св18.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;

2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося;

4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;

5) після відкриття касаційного провадження на підставі частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду України: від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16 (провадження № 14-120цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17 (провадження № 14-292цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14 (провадження № 14-235цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та у постановах Верховного Суду: від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15, від 18 грудня 2019 року у справі № 61-25112св18.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, суд переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проте зазначені заявницею підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, оскільки правовідносини у зазначених як приклади справах, та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, у яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, що переглядається, позивачка звернулася, зокрема, з вимогою про визнання за нею права власності на 65/100 частки нерухомого майна, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності. Зазначала, щовідповідно до договору про сумісну діяльність від 03 червня 2006 року у неї виникло право власності на 65/100 частки спірного новоствореного майна, яке позивач порушив та не визнає.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16 (провадження № 14-120цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17 (провадження № 14-292цс18) викладені висновки про те, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оспорювання речового права (права власності), що виникло внаслідок реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.

У справах № 183/1617/16, № 488/6211/14 прокуратура в інтересах держави звернулася до органів місцевого самоврядування із вимогами про визнання неправомірним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, визнання недійсним державного акта та витребування земельної ділянки, яканалежить до земель державного лісового фонду. При вирішенні спору підлягали застосуванню статті 387 та 388 ЦК України. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначила, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічні висновки викладені і упостанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14 (провадження № 14-235цс18).

У справі № 755/9182/17 прокуратура в інтересах держави звернулася до суду з позовом про витребування майна, яке є об`єктом комунальної власності. Верховний Суд у цій справі зазначив, що оскільки свідоцтво про право власності відповідача на нежитлове приміщення не видавалося уповноваженим органом, не породжує правових наслідків та є недійсним за своєю правовою природою, то витребування нежитлового приміщення є належним способом поновлення порушених прав територіального громади як власника спірного майна.

Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявницею як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявниця також посилається на неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі

№ 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15.

Відповідно до правових висновків, викладених у цих постановах, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що об`єкт нерухомого майна, з якого позивачка просить виділити частку та, як наслідок, припинити право спільної часткової власності на це майно, не зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15, є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними..

Отже, після відкриття касаційного провадження у цій справі та перевірки доводів касаційної скарги за матеріалами справи встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду України та постановах Верховного Суду, на які посилалася заявниця у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, тому відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про скасування рішення Шешорівської сільської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на 65/100 частки житлових будинків, виділення частки майна в натурі, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно, скасування реєстрації земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування рішення сесії Шешорівської сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на 1/2 частки будинку відпочинку, виділення 1/2 частки будинку відпочинку та припинення права спільної часткової власності на будівлі, встановлення постійного земельного сервітуту на земельні ділянки закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний