Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6922/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є.О.
Категорія 76 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Галацевич О.М.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Державного підприємства «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України»

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О.

у цивільній справі №295/6922/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України», третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Фонд Державного Майна України, про припинення трудових відносин, зобов`язання внести відповідний запис до трудової книжки, видачу належно оформленої трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати трудові відносини між ним та Державним підприємством «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України» (далі-Підприємство) припиненими з 08.05.2020 року на підставі п.4 ч.1 ст.36 Кодексу Законів про працю України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ч.1 ст.38 Кодексу Законів про працю України); стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 16 956,01 грн. та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 9 646,02 грн.; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки; зобов`язати видати трудову книжку, заповнену у відповідності до законодавства; стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування поданого позову зазначав, що 24 квітня 2020 року засобами поштового зв`язку направив відповідачу заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, яка була зареєстрована в журналі реєстрації вхідної кореспонденції підприємства під вхідним №15 від 24 квітня 2020 року, яка не розглядається тривалий проміжок часу, у зв`язку із чим порушуються трудові права позивача.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано трудові відносини між ОСОБА_1 , та Державним підприємством "Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України" припиненими на підставі п.4 ч.1 ст.36 Кодексу Законів про працю України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ч.1 ст.38 Кодексу Законів про працю України) з 8 травня 2020 року.

Зобов`язано Державне підприємство "Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України" внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про його звільнення із займаної посади та видати трудову книжку з урахуванням змісту даного рішення.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати та компенсацію за невикористану щорічну відпустку.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки повного розрахунку при звільненні, починаючи з 08 травня 2020 року по 28 грудня 2020 року, розмір якого визначити відповідачеві.

Стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі - 500 грн. (п`ятсот гривень).

Цим же рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд даної справи у розмірі 9 783 (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят три) гривні 60 копійок.

У поданій через свого представника ОСОБА_2 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду змінити в частині визначення конкретної грошової суми середнього заробітку, заборгованості по виплаті заробітної плати та суми компенсації за невикористану щорічну відпустку та в частині розміру стягнутої моральної шкоди, збільшивши суму з 500 грн. до 5 000 грн. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що судом викладено резолютивну частину рішення без зазначення точних грошових сум, присуджених до стягнення, чим порушено Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, що фактично унеможливлює виконання судового рішення. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції щодо визначення розміру моральної шкоди не узгоджується із положенням статті 237-1 КЗпП України та практикою Верховного Суду.

У поданій апеляційній скарзі Державне підприємство «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України», просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та не в повній мірі з`ясовані обставини справи. Зокрема вказує, що з 25.02.2020 року Державне підприємство «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України» є державним підприємством, що належить до сфери управління Фонду державного майна України, органом управління якого є держава. Проте, заява про звільнення на адресу уповноваженого органу управління від позивача не надходила. Тому, на думку апелянта, позивачем не дотримано процедури звільнення, що полягала в направленні останнім поштою заяви про звільнення від 24.04.2020 року не повноважній особі, в зв`язку з чим така заява не могла бути розглянута. Крім того вказує, що на підприємстві відсутня бухгалтерська документація та первинні документи бухгалтерського обліку, а тому встановити наявність заборгованості по заробітній платі та її суму неможливо. Наразі з метою поновлення бухгалтерського обліку підприємства здійснюються заходи щодо інвентаризації, оцінки майна із залученням аудитора. Також вказує, що в рішенні суду відсутні будь які суми для стягнення, тому таке рішення не відповідає законодавству та не може бути виконано.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював у відповідача з 3 січня 1995 року в якості слюсаря механіко-складальних робіт (а.с.11-16,32).

25 лютого 2020 року наказом № 321 заступника голови Фонду Державного майна України вирішено прийняти із сфери управління НАН України до сфери управління ФДМ України єдиний майновий комплекс державного підприємства спеціальне конструкторсько-технологічне бюро інституту проблем моделювання в енергетиці імені Г.Є. Пухова Національної Академії Наук України, крім майна, що не підлягає приватизації (а.с.91).

24 квітня 2020 року позивач спрямував поштою на адресу відповідача заяву із проханням звільнити його з роботи за власним бажанням (а.с.17,18).

В цей же день, 24 квітня 2020 року заява позивача про звільнення з роботи зареєстрована у вхідній кореспонденції відповідача (а.с.19-20).

7 травня 2020 року головним бухгалтером установи видано довідку про те, що заборгованість перед відповідачем по заробітній платі становить 16 956,01 гривень, та компенсація за невикористану відпустку складає 9 646,02 гривень (а.с.10).

4 вересня 2020 року наказом ФДМ України № 1474 вирішено припинити контракт з директором підприємства ОСОБА_3 у зв`язку із його смертю та призначено виконуючим обов`язки директора ОСОБА_4 з дати видання такого наказу (а.с.90).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що тривалий час разом з позивачем працювала у відповідача. Після смерті керівника підприємства, що мала місце 11 січня 2020 року, фактично діяльність установи була зупинена. Розрахунки по заробітній платі також не здійснювались, у зв`язку із чим вона, як і позивач, вирішили звільнитись. Однак, вищому керівництву підприємства було байдуже щодо ситуації з працівниками, тому виникла ситуація, за якої фактично трудові відносини ніхто не розривав. Довідки щодо заборгованості із заробітної плати відповідача перед позивачем свідок видавала за своїм підписом.

Згідно з п.1.5 Статуту (в редакції 2006 року) Підприємство перебуває у віданні Національної Академії наук України, безпосередньо підпорядковується Державному підприємству «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України», працює за його завданнями на принципах госпрозрахунку ( а.с.93).

СКТБ ЗМ з ДВ є державним підприємством з правами юридичної особи (п.3.1 Статуту).

Відповідно до п.6.1. статуту відповідача, затвердженого розпорядженням президії НАН України № 235 від 17 квітня 2006 року управління підприємством здійснює його директор відповідно до статуту (а.с.9297,95).

Пунктом 6.3.2 статуту визначено, що директор підприємства самостійно, серед іншого, звільняє працівників згідно із чинним законодавством (а.с.95 зворот).

Нова редакція Статуту затверджена 15.06.2020 року (а.с.176). Із його змісту вбачається, що змінилося підпорядкування підприємства. Проте, відсутні дані про зміну його статусу як юридичної особи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

При цьому судом враховано, що відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України).

Статтею 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13).

В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Абзацем 2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, та набрала чинності 11.09.1997 року, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Згідно з частини другої статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що трудові відносини позивача із відповідачем є припиненими, оскільки працівник не може бути обмеженим у своєму праві припинити трудові відносини і свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати.

Відповідачем не спростований факт подання позивачем заяви про звільнення роботодавцю, тобто, підприємству, з яким він перебував у трудових відносинах.

Доводи відповідача, що працівник мав направити заяву на адресу Фонду державного майна України, є безпідставними.

Матеріали справи свідчать про те, що керівництво підприємством здійснювалось його директором. Рішення про звільнення працівників мав право ухвалювати директор підприємства, який діяв відповідно до статуту, без погодження з НАН України, чи з ФДМ України.

В даному випадку до ФДМ України передано лише єдиний майновий комплекс в рамках програми приватизації.

Доводи відповідача про тривалу відсутність на підприємстві директора на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Крім того, судом встановлено, що у зв`язку із порушенням трудових прав позивача, останній зазнав моральних страждань.

Визначаючи розмір відшкодування, суд врахував обставини справи та виходив із засад виваженості, розумності і справедливості.

Підстав для переоцінки доказів в цій частині вимог апеляційний суд не вбачає.

Разом з тим, викладаючи резолютивну частину рішення, судом першої інстанції не враховано, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на всі питання, зазначені у статтях 264-267 ЦПК.

В даному випадку судом не визначено конкретну суму стягнутих на користь позивача коштів.

У зв`язку з цим рішення суду підлягає зміні.

Так, із матеріалів справи вбачається, що на день звільнення позивачеві не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в загальній сумі 26602,03 грн. (а.с.10). Надані докази в цій частині відповідачем не спростовані.

Обрахований позивачем середній заробіток за час затримки розрахунку становить 38076 грн. Правильність цього розрахунку відповідачем також не спростована.

Крім того, згідно з положеннями ст.141 ЦПК відшкодуванню підлягають понесені позивачем витрати за надання правничої допомоги під час апеляційного розгляду справи в сумі 5500 грн., підтверджені доказами.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Визначити розмір стягнутої з Державного підприємства «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку 26602,03 грн. без вирахування податків та обов`язкових платежів, компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні 38076,00 грн. без вирахування податків та обов`язкових платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в дохід держави у сумі 2 522,40 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро Інституту проблем моделювання в енергетиці ім. Г.Є. Пухова Національної Академії наук України» на користь ОСОБА_1 5500 грн. витрат на правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 24.05.2021 року.