Справа № 657/1117/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 Каланчацький районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Скригун В.В.

секретаря Попової Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення фізичної особи без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

Представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі - продажу від 05.01.1991 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку також зареєстрований та проживає син позивача ОСОБА_3 . Останній постійно вчиняє сварки за місцем мешкання, завдає тілесних ушкоджень, вчиняє насильство в сім"ї, зловживає спиртними напоями. Усі члени сім"ї постійно живуть у страху перед відповідачем. Неоднооразово викликалися працівники правоохоронних органів, які проводили бесіди з відповідачем.

Ухвалою судді від 14.08.2020 року відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 05.10.2020 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засіданнян не з"явився.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала та наполягала на їх задоволенні.

ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив та заяви про розгляд справи без його участі до суду не надсилав.

Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд ухвалює рішення про наступне.

Згідно договору купівлі - продажу від 05.01.1991 року, ОСОБА_4 продала будинок з господарськими побудовами ОСОБА_1 . Реєстровий № 1321 в реєстровій книзі № 11 від 21.02.1994 року. Вказаний будинок зареєстрований в Каланчацькому БТІ.

Відповідно до домової книги на будинок АДРЕСА_1 , у вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_3 , який доводиться позивачу сином.

З`ясовано, що позивачем пред`явлено до суду позов про виселення відповідача, в зв"язку з тим, що останній систематичного вчиняє сварки, порушує правила співжиття, та як наслідок унеможливлює спільне проживання в одному житловому будинку.

Дійсно, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

В той же час, частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем на обґрунтування своєї позиції представлено інформацію Каланчацького ВП Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області від 03.08.2020 року № 5361/39.4, згідно якої:

- 03.11.2016 року о 09:30 год. до ЧЧ Каланчацького ВП надійшло повідомлення від ОСОБА_5 про те, що за місцем її мешкання її чоловік побився з сином. Матеріали були зареєстровані до ЄРДР № 0000860 від 04.11.2016 року за ч. 1 ст. 125 КК України, однак 08.11.2016 року закрито згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України.

- 17.08.2018 року о 15:30 год. до ЧЧ Каланчацького ВП від ОСОБА_5 про те, що її чоловік б"ється з її сином. Дані матеріали зареєстровані до ЄО № 2761 від 17.08.2018 року, які 18.08.2018 року списані до справи, згідно Закону України "Про звернення громадян" № 1964 том 27.

- 13.10.2018 року о 19:38 год. до ЧЧ Каланчацького ВП надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що за місцем його мешкання у нього стався конфлікт з сином, який було вичерпано до приїзду поліції. На місці порушень громадського порядку не виявлено, зібрано відповідні матеріали, які 15.10.2018 року списані в справу № 2572 том 27.

- 29.06.2020 року о 15:58 год. надійшло повідомлення від диспетчера 103 ОСОБА_7 , яка повідомила, що 29.06.2020 року о 15:58 год. їм подзвонив номер НОМЕР_1 та повідомили про сімейну бійку між батьком та сином. Дане повідомлення зареєстровано до ЄО № 1943 від 29.06.2020 року, які в подальшому списані у справу 09.07.2020 року № 1657.

Однак, дані матеріали не є доказом того, що поведінка відповідача була неправомірною, оскільки відсутні будь-які рішення суду та будь-які рішення правоохоронних органів.

Також, судом встановлено що вищевказані звернення до правоохоронних органів були з однотипними заявами та продиктовані негативним ставленням один до одного, а тому не можуть сприяти виселенню відповідача.

Позивачем не представлено доказів здійснення щодо ОСОБА_1 заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача.

Доказів про вчинення протиправних дій щодо порушення правил співжиття, псування майна відповідачем, а також псування майна ОСОБА_1 , суду не надано.

За таких обставин, слід дійти висновку, що в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження систематична протиправна антигромадська поведінка відповідача щодо позивача, псування та руйнування ним належного йому нерухомого майна, безпосередньої винності відповідача у створенні неможливих умов для проживання позивача з ним в одному будинку, а також доказів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, а тому підстав для виселення ОСОБА_1 із житлового будинку, що належить позивачу з підстав передбачених ст. 116 ЖК України, у суду немає.

Крім цього, суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час, а саме з 2001 року проживає у спірному житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , незалежно від його правового режиму, такий спірний житловий будинок в розумінні ст. 8 Конвенції являється єдиним житлом відповідача, а тому наступне виселення його зі спірного житлового будинку є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла та призведе порушення його прав.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, 9, 109, 116, 157 ЖК України, 16, 316, 321, 383 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення фізичної особи без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Херсонського апеляційного суду через Каланчацький районний суд Херсонськогої області або безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН не відомий, АДРЕСА_1 .

Суддя: Скригун В. В.