ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» травня 2021 року

м. Харків

справа № 641/7236/20

провадження № 22ц/818/3585/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»,

відповідачі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н.В., державний нотаріус Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Кретова О.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Орловська В.Г., Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» в особі ліквідатора Стадника Т.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2021 року в складі судді Богдан М.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Наталія Віталіївна, державний нотаріус Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Кретова Ольга Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Орловська Валентина Георгіївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» в особі ліквідатора Стадника Тараса Романовича про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та просив:

застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме договору дарування, укладеного 14 березня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. за реєстраційним номером № 409 шляхом скасування (припинення) рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушевої Н.В. № 11638950 від 14 березня 2014 року, скасування (припинення) запису про відкриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна, реєстраційний номер 01 від 14 березня 2014 року, скасування (припинення) запису про право власності № 4983999 від 14 березня 2014 року та припинити речові права, що виникли на їх підставі, відповідно до визначеного порядку скасування (припинення) записів та закриття розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

визнати недійсним в частині заповідання та спадкування квартири АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 3-353 від 23 червня 2015 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , застосувати наслідки недійсності шляхом: скасування (припинення) рішення державного реєстратора нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретової О.В., індексний номер рішення: 22302091 від 23 червня 2015 року, скасування (припинення) запису про право власності № 10142748 від 23 червня 2015 року та припинити речові права, що виникли на їх підставі відповідно до визначеного порядку скасування (припинення) записів та закриття розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме договору купівлі-продажу, укладеного 01 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. за реєстраційним номером 2193 шляхом скасування (припинення) рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Орловської В.Г. № 32662555 від 01 грудня 2016 року, скасування (припинення) запису про право власності № 17751291 від 01 грудня 2016 року та припинити речові права, що виникли на їх підставі, відповідно до визначеного порядку скасування (припинення) записів та закриття розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

вирішити питання щодо судових витрат.

У жовтні 2020 року ОСОБА_4 подав клопотання про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки стосується майна юридичної особи, щодо якої на розгляді суду перебуває справа про банкрутство.

У підготовчому засіданні суду першої інстанції представником ОСОБА_4 підтримано клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2021 року провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» - закрито, роз`яснено позивачеві, що розгляд вказаної справи віднесено до юрисдикції господарського суду; вирішено питання щодо повернення судового збору.

Не погоджуючись з ухвалою суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, не врахував, що справа має розглядатися в порядку цивільного, а не господарського судочинства. Квартира, яка є предметом правочинів, які він вважає нікчемними, є самочинним будівництвом, тому взагалі не є об`єктом прав та не може бути власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль». Обставини існування в цивільному обороті предмету договору як об`єкта цивільних прав не доведені, що унеможливлює висновок про належність предмету договору товариству як банкруту. Товариство також не є власником й нежитлової будівлі, тобто це майно відсутнє в його ліквідаційній масі. Позов не містить жодних майнових вимог до боржника у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль». Товариство не є стороною нікчемного правочину, будь-які його права не оспорюються. Вказав, що суд, якщо вважав справу підсудною господарському суду, мав передати її на розгляд відповідного господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, а не закривати провадження у справі.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, адже стосується майна особи, стосовно якої на розгляді господарського суду Харківської області перебуває справа про банкрутство.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак, ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юрисдикція господарських справ установлена статтею 20 ГПК України, за змістом, зокрема, пункту 8 частини 1 якої справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Положення статті 20 ГПК України передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм.

Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Частиною 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, який набрав чинності з 21 жовтня 2019 року, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Якщо спір стосується питання щодо формування активу боржника і пов`язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство він підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Такий правовий висновок був висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 289/2210/17 (провадження № 14-129цс19).

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог, та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.

Пунктом 1 частини статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» звернулось до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н.В., державний нотаріус Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Кретова О.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Орловська В.Г., Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» в особі ліквідатора Стадника Т.Р. про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

В обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що 03 листопада 2006 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» набуло право власності на нежитлову будівлю літ «А-3» за адресою: АДРЕСА_2 , яке 09 жовтня 2007 року передано в іпотеку.

Постановою Господарського суду Харківської області від 06 грудня 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

28 грудня 2012 року у межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтервертикаль" здійснено відчуження нерухомого майна, належного боржникові шляхом проведення торгів на Товарній біржі "Всеукраїнський торгівельний центр", де було реалізовано належне боржникові наступне майно:

1) нежитлові приміщення підвалу № 1-16 загальною площею 178,3 кв м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193,4 кв м в нежитловій будівлі літ "А-3", загальна площа якої складає 987,1 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

2) нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв м, нежитлові приміщення 3-го поверху № 1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв м, нежитлові приміщення технічного поверху № 1, 2 загальною площею 9,8 кв м у нежитловій будівлі літ "А-3", загальна площа якого складає 987,1 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (лот № 2).

За результатами торгів з реалізації нерухомого майна переможцями стали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У подальшому ними здійснено перепланування та реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху № 1 загальною площею 10,9 кв м, нежитлових приміщень 2-го поверху № 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв м, нежитлових приміщень 3-го поверху № 1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв м, нежитлових приміщень технічного поверху № 1, 2 загальною площею 9,8 кв м в літ "А-3" та нежитлових приміщень підвалу № 1-16 загальною площею 178,3 кв м, нежитлових приміщень 1-го поверху № 2-15 загальною площею 193,4 кв м в літ "А-3".

Внаслідок перепланування та реконструкції нежитлові приміщення стали квартирами готельного типу з технічними та допоміжними приміщеннями, підвалом та технічним поверхом.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02 серпня 2013 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на самовільно реконструйований квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який складався з 43 квартир.

14 березня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4 у вказаному будинку. Нотаріусом прийнято рішення державного реєстратора щодо відкриття нового розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності.

В подальшому власником зазначеної квартири став ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 червня 2015 року. 01 грудня 2016 року ОСОБА_3 відчужено зазначену квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу. На підставі зазначеного внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності.

Однак, ухвалою Господарського суду Харківської області від 25 січня 2017 року визнано недійсними результати торгів у формі аукціону з реалізації майна, належного Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль», а саме зазначеного нежитлового приміщення; визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19 вересня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, яким визнано законною самовільну реконструкцію нежитлової будівлі в квартирний будинок та визнано право власності на нього за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , та у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22 лютого 2017 року визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з постанови Східного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020 року ухвалу Господарського суду Харківської області від 22 лютого 2017 року у справі № 5023/5383/12 - скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ліквідатора про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтервертикаль" права власності на нежитлові приміщення підвалу №1-16 загальною площею 178,3 кв м, нежитлові приміщення 1-го поверху №2-15 загальною площею 193,4 кв м, нежитлові приміщення 1-го поверху №1 загальною площею 10,9 кв м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв м, нежитлові приміщення 3-го поверху №1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв м, нежитлові приміщення технічного поверху №1, 2 загальною площею 9,8 кв м в нежитловій будівлі літ "А-3", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 5023/5383/12 зазначена постанова Східного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020 року залишена без змін. Верховним Судом зазначено, що належним способом захисту порушеного права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» є витребування нерухомого майна в існуючому (фактичному) стані від нинішніх його володільців шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 січня 2021 року вбачається, що з 18 жовтня 2019 року право приватної власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 987,1 кв м, а саме: нежитлові приміщення підвалу №1-16 загальною площею 178,3 кв м, нежитлові приміщення 1-го поверху №2-15 загальною площею 193,4 кв м, нежитлові приміщення 1-го поверху № 1 загальною площею 10,9 кв м, нежитлові приміщення 2-го поверху 1-22, 22а загальною площею 373,6 кв м, нежитлові приміщення 3-го поверху № 1, 2, 3 загальною площею 221,1 кв м, нежитлові приміщення технічного поверху № 1, 2 загальною площею 9,8 кв м в нежитловій будівлі літ"А-3" на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 22 лютого 2017 року по справі № 5023/5383/12 залишається зареєстрованим за Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на підставі договору відступлення права вимоги від 18 листопада 2015 року та додаткової угоди від 27 листопада 2015 року є іпотекодержателем нежитлового приміщення та вважає свої права порушеними, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про реєстрацію права власності за відповідачами на квартиру, яка була частиною цього приміщення, що є перешкодою у зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Як встановлено судом, на час розгляду даної справи триває процедура банкрутства Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль», яке в цій справі є третьою особою. Серед майна банкрута є нежитлові приміщення, іпотекодержателем яких є позивач. На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції банкрут є власником спірних приміщень. Позивач є заставним кредитором у справі про банкрутство.

Враховуючи, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постановах від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19).

Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» щодо того, що квартира, яка є предметом нікчемних правочинів, є самочинним будівництвом, тому взагалі не є об`єктом цивільних прав та не може бути власністю банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль», судова колегія відхиляє, адже реконструкція не має наслідком створення нової речі, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів, тому передчасно стверджувати, що реконструйований об`єкт є іншим об`єктом нерухомості. На зазначені обставини звернув увагу Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 5023/5383/12 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» за результатами перегляду постанови Східного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020 року. Також, близькі за змістом позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16, постанові Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 902/1156/15, постанові Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі № 924/60/18.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» також не є і власником нежитлової будівлі, тобто це майно відсутнє в його ліквідаційній масі, є необґрунтованими. Враховуючи відсутність волі товариства як власника нерухомого майна на його відчуження, та виходячи з того, що нежитлові приміщення реконструйовано та переплановано першими покупцями фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в подальшому відчужено на користь фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль», що перебуває в процедурі ліквідації, як власник майна має право на його повернення до ліквідаційної маси банкрута. У зазначеній вище постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 5023/5383/12 про банкрутство Верховний Суд зазначив, що належним способом захисту порушеного права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль» є саме витребування нерухомого майна в існуючому (фактичному) стані від нинішніх його володільців шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Тобто, підстав вважати, що товариство не є власником такого майна, немає.

Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» щодо того, що позов не містить жодних майнових вимог до боржника у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервертикаль», яке не є стороною нікчемного правочину, та будь-які його права не оспорюються, не можуть бути взяті до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позов подано щодо майна боржника, яке є складовою частиною предмета іпотеки, відносно якого на розгляді господарського суду Харківської області перебуває справа про банкрутство. При цьому позивач є кредитором у згаданій справі про банкрутство на підставі відповідного договору іпотеки, укладеного з боржником. Відповідач у цій справі наразі є власником частини предмету іпотеки, яка змінила своє призначення для використання з нежитлового на житлове. Вимоги позивача за своїм змістом є похідними від зобов`язальних, які стосуються іпотечного майна банкрута, що перебуває у спорі в межах справи про банкрутство, та спрямовані на відновлення права позивача як іпотекодержателя кредитора у справі про банкрутство. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що справа має розглядатися в порядку господарського судочинства, є правильним.

Твердження Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» щодо того, що суд, якщо вважав справу підсудною господарському суду, мав передати її на розгляд відповідного господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, а не закривати провадження у справі, є помилковими, оскільки приписами статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що матеріали справи, в якій стороною є боржник щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи. Однак, провадження у даній справі відкрито 22 вересня 2020 року, тобто після відкриття провадження у справі про банкрутство. Підстав і повноважень у суду першої інстанції для передачі справи на розгляд господарському суду не було. Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції роз`яснив позивачеві його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства, що відповідає вимогам частини 1 статті 256 ЦПК України.

Оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» задоволенню не підлягає, підстави для розподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» - залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.