Справа № 591/2225/20
Провадження № 2/591/414/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2021 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Надалі, до початку розгляду справи по суті, подала заяву про зміну та уточнення предмету позову, а саме про визнання права власності на 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . За клопотанням позивача, ОСОБА_3 було виключено з числа відповідачів. Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) мотивує тим, що ОСОБА_2 є її рідною онукою, і приходила до неї за адресою мешкання: АДРЕСА_3 для допомоги у побуті. Даний будинок (адреса: АДРЕСА_3 ) належав Позивачці на праві власності згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Сумською державною нотаріальною конторою 30.06.1989 року за р. № 3-1462 та зареєстрований в Сумському ООБТІ 17.07.1989 року за № 9109. У 2008 році, на багаторазові прохання відповідачки ОСОБА_2 , вона вирішила продати будинок, та взамін придбати квартиру, а залишок коштів використати на навчання онуки та на її весілля. В свою чергу Відповідачка, враховуючи похилий вік Позивачки, обіцяла доглядати її, допомагати по господарству у приготуванні їжі, прибиранні та інше. Так, в жовтні 2008 року онука повідомила, що вже знайшла покупця на будинок, а також знайшла іншу квартиру, котру можна придбати за кошти від продажу будинку. 09.10.2008 року Позивачку привезли до нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д., де було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого Позивачка продала свій будинок разом з земельною ділянкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за 1000000,00 грн.. Повністю довіряючи своїй онучці, та враховуючи те, що Позивачу вже тоді було тяжко пересуватися, онука запропонувала відпочити вдома, а угоду вона дооформить самостійно. Ввечері, коли онука прийшла додому, повідомила Позивача, що угоди підписані і ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Надалі, Позивач разом з Відповідачем проживали спільно в даній квартирі до 2018 року, коли Відповідач переїхала до Польщі. Догляд за Позивачем здійснювали почергово донька та колишній зять ОСОБА_6 .. Надалі ОСОБА_6 забрав у позивачки ключі від квартири, нікому їх не давав, заходячи до неї лише декілька разів на тиждень. У 2020 році колишній зять Позивачки - ОСОБА_6 повідомив, що вона не є власницею квартири, і він, взагалі, за дорученням від Відповідачки-його доньки ОСОБА_2 , буде звертатися до суду про виселення та продаж квартири. В квітні 2020 року, донька Позивачки повідомила про те, що згідно відомостей з сайту «http://www.reyestr.court.gov.ua/», до суду надходила позовна заява ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 про виселення та надання іншого житла (справа № 591/1761/20). Ухвалою суду від 01.04.2020 року, у зв`язку з тим, що заява містить підпис від імені позивача, який не відповідає підпису в паспорті, повернута заявнику. Також Позивачем було встановлено, що Договір купівлі-продажу квартири від 09.10.2008 року за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 3452, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а Позивач не є власницею квартири. Саме у зв`язку з даними обставинами і було подано відповідну позовну заяву до суду. Позивачка просить суд визнати за позивачкою ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в судовому засіданні - 25 лютого 2021 року свій позов про визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири підтримала повністю і пояснила суду, що дійсно нею було продано житловий будинок разом з земельною ділянкою і за ці гроші куплена квартира в якій вони разом з онукою і проживали, поки та не поїхала жити до Польщі, але вона весь час думала, що вона є власником квартири, квартира була куплена за гроші отримані від продажу її будинку.

Представники позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_9 (донька позивачки) та ОСОБА_10 в судовому засіданні позов про визнання права власностіна 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Суми підтримали повністю, просять суд його задоволити.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд визнавав явку відповідачки ОСОБА_2 обов`язковою, але вона до суду не з`явилася.

Представники Відповідачки проти позову заперечили, посилаючись на те, що нібито Позивач була обізнана повністю з намірами Відповідача та повністю їх підтримувала. В заяві Позивача відсутні будь-які докази, щодо зловмисних намірів укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 при оформленні вищезазначеної квартири. Договір купівлі-продажу квартири укладався у нотаріуса, ніяких заяв нотаріусу не було подано щодо особливих застережень придбаної квартири. Факт наявності обману з боку ОСОБА_2 при оформленні вищезазначеної квартири судовим рішенням не встановлено. Більше того Позивачка подарувала Відповідачу гроші від вирученого будинку без будь-яких умов.

Суд, вислухавши учасників, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_2 є онукою Позивачки ОСОБА_1 , і приходила до неї за адресою її мешкання: АДРЕСА_3 для допомоги у побуті. Даний будинок (адреса: АДРЕСА_3 ) належав Позивачці ОСОБА_1 на праві власності згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Сумською державною нотаріальною конторою 30.06.1989 року за р. № 3-1462 та зареєстрований в Сумському ООБТІ 17.07.1989 року за № 9109. У 2008 році, на багаторазові прохання Відповідачки, вона вирішила продати будинок, та взамін придбати квартиру, а залишок коштів використати на навчання онуки та на її весілля. В свою чергу Відповідачка, враховуючи похилий вік Позивачки, обіцяла її доглядати, допомагати по господарству у приготуванні їжі, прибиранні та інше.

В жовтні 2008 року онука ОСОБА_2 повідомила, що вже знайшла покупця на будинок, а також знайшла іншу квартиру, котру можна придбати за кошти від продажу будинку. 09.10.2008 року Позивачку привезли до нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д., де було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого Позивачка продала свій будинок разом з земельною ділянкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за 1000000,00 грн..

Того ж дня було укладено Договір купівлі-продажу квартири від 09.10.2008 року за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за №3452, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В судовому засіданні встановлено і сторонами не оспорювався факт того, що саме за гроші отримані від продажу приватного будинку з земельною ділянкою, який належав на праві власності позивачці ОСОБА_1 була придбана спірна квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом встановлено, що після придбання спірної квартири, Позивачка та Відповідачка проживали там спільно до 2018 року, вели спільний побут, так як на виконання усної домовленості між ними, Відповідачка здійснювала догляд за Позивачкою, купувала продукти харчування, сплачували комунальні платежі.

Частиною 2 ст. 382 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст. 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного суду від 28.05.2019 у справі № 922/1992/18.

Відповідно до Постанови Верховного суду від 27.03.2019 року у справі № 331/8757/14, судом наголошено на тому, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна, а також коштами, зі які таке майно було набуте (джерело набуття).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Таким чином суд вважає за необхідне визнати за позивачкою ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 328, 355, 368, 382, 369, 392 ЦК України ст.ст. 11-13, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 травня 2021 року.

СУДДЯ А.Я.КЛИМЕНКО