Ухвала

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 754/14351/18

провадження № 61-8308ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва Лимар Юрій Вікторович, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Деснянська РМДА) щодо призначення на посаду (укладання контракту) директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва (далі - КНП «Консультативно-діагностичний центр») Лимаря Ю. В.; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо нерозірвання контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» Лимарем Ю. В.; зобов`язати Деснянську РМДА розірвати контракт з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» Лимарем Ю. В.; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо призначення директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської РМДА щодо призначення ОСОБА_4 директором КНП «Консультативно-діагностичний центр»; скасувати, анулювати, визнати недійсним подання про продовження контракту з ОСОБА_4 на посаді директора КНП «Консультативно-діагностичний центр»; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо видання розпорядження, яким продовжено контракт з ОСОБА_4 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської РМДА щодо продовження контракту з ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо продовження контракту з ОСОБА_4 у 2018 році; визнати неправомірними дії відповідача щодо продовження контракту з ОСОБА_4 у 2015 році; визнати недійсним, скасувати, анулювати контракт 2015 року, укладений між відповідачем та ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії відповідача щодо видання розпорядження на підставі якого продовжено контракт між відповідачем та ОСОБА_4 у 2018 році; визнати недійсним, скасувати, анулювати контракт 2018 року, укладений між відповідачем та ОСОБА_4 ; визнати недійсним, скасувати, анулювати розпорядження на підставі якого продовжено контракт між відповідачем та ОСОБА_4 у 2018 році; зобов`язати відповідача розірвати чинний контракт з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_4 ; визнати неправомірними дії відповідача щодо невжиття заходів щодо неприпинення надання без ліцензії медичних стоматологічних послуг; зобов`язати відповідача відкликати відповідь ОСОБА_5 депутату; стягнути з Деснянської РМДА 1 072 224 грн на відшкодування моральної шкоди; зобов`язати відповідача вжити заходів щодо сприяння працевлаштуванню матері неповнолітнього ОСОБА_2 в частині негайного поновлення на посаді стоматолога-терапевта; визнати неправомірною бездіяльність щодо не розгляду по суті відповідачем заяв матері та діда неповнолітнього ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача розглянути по суті заяви за 2016-2018 роки матері неповнолітнього ОСОБА_2 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона як мати-одиночка двох дітей та єдина дочка людини з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_3 була незаконно звільнена з роботи в КНП «Консультативно-діагностичний центр». Звільнення відбулося у зв`язку з помстою за викриття злочинної діяльності директора вказаного підприємства ОСОБА_4 . Вона неодноразово зверталася до Деснянської РМДА із заявами, скаргами, повідомленнями, які містили вимоги про дострокове розірвання контракту та звільнення ОСОБА_4 з посади директора КНП «Консультативно-діагностичний центр». Однак Деснянська РМДА не відреагувала на її звернення, а ОСОБА_4 залишається на своїй посаді.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року на підставі частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення.

14 травня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року і ухвалити рішення про встановлення підсудності справи згідно з Кодексом адміністративного судочинства України і про передачу справи на новий розгляд; скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року та повернути справу для подальшого розгляду до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року мотивована тим, справу незаконно було розглянуто в порядку цивільного судочинства, так як подана нею позовна заява стосується оскарження здійснення головою Деснянської РМДА управлінських дій і повинна бути розглянута адміністративним судом. Про вказані обставини вона зазначила в апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції протиправно відмовив їй у відкритті апеляційного провадження.

Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року не підлягає відкриттю з таких підстав.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Європейський суд з прав людини зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення Європейського суду з прав люлини від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Згідно з частинами першою, другою статті 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Судами встановлено, що 16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року - без змін.

19 квітня 2021 року ОСОБА_1 повторно подала апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Встановивши, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року, яку постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року було залишено без задоволення, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за її повторною апеляційною скаргою на це ж саме рішення суду.

Наявність постанови про залишення апеляційної скарги без задоволення унеможливлює повторне звернення заявника з апеляційною скаргою на це саме судове рішення. При цьому сам факт існування такої постанови є достатньою підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження згідно з пунктом 3 частини першої статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до бажання повторного перегляду вже вирішеної справи тільки з метою її нового слухання і вирішення. Проте це порушує принцип остаточності рішення суду (res judicata), оскільки підстав для перегляду судового рішення немає, права та обов`язки сторін уже вирішені (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» та від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України»).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та ухвали Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва Лимар Юрій Вікторович, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко