ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/601/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника третьої особи Савченко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/21101/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року (суддя Продан Б.Г., повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим будинком.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, позивачі зазначали, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.04.2019 року за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 зареєстрований та вселений у вказаний будинок, як член сім`ї власника будинку. Позивачі вказували, що між ними та родичами: ОСОБА_6 - бабусею, представником ОСОБА_5 за дорученням та племінницею відповідача - ОСОБА_3 , виникли спірні правовідносини з приводу користування будинком. Тому зважаючи на факт чинення позивачам перешкод у намаганні реалізувати своє право на володіння, користування та проживання у спірному будинку, порушуються їх права, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просили суд зобов`язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні Ѕ частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 171,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м. та допоміжною площею 122,6 кв.м. шляхом їх вселення, а також визначити порядок користування співвласників вказаного житлового будинку, виділивши у користування ОСОБА_1 : ізольовані житлові кімнати 1-10, площею 12,2 кв.м. та 1-11 площею 8,8 кв.м. хол 1-9 площею 30,1 кв.м., санвузол 1-5 площею 10,7 кв.м.; у користування ОСОБА_5 : житлову кімнату 1-13 площею 27,7 кв.м., коридор-сходову 1-12 площею 12,9 кв.м., санвузол 1-14 площею 3,8 кв.м., залишивши у загальному користуванні сторін коридор 1-1 площею 3,3 кв.м., коридор 1-2 площею 10,2 кв.м., кухню 1-3 площею 10,8 кв.м., гараж 1-4 площею 18,9 кв.м., котельню 1-6 площею 4,9 кв.м. та сходову 1-7 площею 8,5 кв.м.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 власністю Ѕ частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,8 кв.м. шляхом їх вселення в даний будинок. Встановлено слідуючий порядок користування будинком по АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 та ОСОБА_4 користуватися кімнатою, площею 12.2 кв.м та кімнатою, площею 8.8 кв.м., холом, площею 30.1 кв.м., санвузлом, площею 10.7 кв.м.; ОСОБА_5 користуватись кімнатою, площею 27.7 кв.м., коридор-сходовою, площею 12.9 кв.м., санвузлом, площею 3.8 кв.м. Залишено сторонам в загальному користуванні коридор площею 3.3 кв.м., коридор площею 10.2 кв.м., кухню площею 10.8 кв.м., гараж площею 18.9 кв.м., котельню площею 4.9 кв.м. та сходову площею 8.5 кв.м.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1681,60 грн судового збору та на користь ОСОБА_4 840,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права. Апелянтка вказує, що з огляду на положення ч.1 ст. 391 ЦК України позивачі не надали суду доказів на підтвердження факту їх обмеження відповідачем у здійсненні права користування та розпорядження частиною спірного будинку, яка належить ОСОБА_1 та що позивачам створено перешкоди у користуванні і розпорядженні майном. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що судом необґрунтовано розподілено площу користування будинком кожною із сторін, визначивши відповідачу площу будинку в розмірі 44,4 кв.м. та іншій стороні 61,8 кв.м. що є порушенням принципу пропорційності часток в спільному майні та вимог ч.ч. 1-3 ст 358 ЦК України. Вважає, що визначення відповідачу в користування площі в житловому будинку, яка є меншою Ѕ частки у відповідному майні, порушує майнові права та інтереси ОСОБА_5 , як власника нерухомого майна. Апелянтка також вважає, що звертаючись до суду із вказаним позовом позивачі не надали суду доказів на порушення своїх прав, що є обов`язковою умовою судового захисту. Зважаючи на викладене, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване заочне рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала.

ОСОБА_1 і представник позивачів апеляційну скаргу не визнали і просять відмовити в її задоволенні.

Позивач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_3 до суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02 квітня 2019 року у справі №686/17608/18, що набрало законної сили 30.09.2019 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 171,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м. та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0161 га кадастровий номер 0:01:004:0308, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 є співвласником зазначеного майна.

Спірний житловий будинок загальною площею 171, 8 кв.м. та житловою площею 48,7 кв.м. складається з наступних приміщень: 1-1 коридор площею 3,3 кв.м, 1-2 коридор площею 10,2 кв.м, 1-3 кухня площею 10,8 кв.м, 1-4 гараж площею 18,9 кв.м, 1-5 - санвузол площею 10,7 кв.м, 1-6 котельня площею 4,9 кв.м, 1-7 сходова площею 8,5 кв.м, 1-8 - сходова площею 8,5 кв.м, 1-9 - хол площею 30,1 кв.м, 1-10 - житлова кімната площею 12, 2 кв.м, 1-11 - житлова кімната площею 8,8 кв.м, 1-12 коридор - сходова площею 12,9 кв.м, 1-13 - житлова кімната площею 27,7 кв.м, 1-14 - санвузол площею 3,8 кв.м.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані у вказаному будинку. І з приводу користування цим будинком між сторонами виник спір.

Також апеляційним судом встановлено, що 14.05.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділі Державний реєстр іпотек внесено запис щодо реєстрації договору про відступлення прав за договором іпотеки від 13.05.2019 і іпотекодержателем житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Наведене підтверджується матеріалами справи: свідоцтвом про право власності ОСОБА_5 на нерухоме майно: будинок АДРЕСА_1 від 08.04.2010; рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02 квітня 2019 року; постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2019 року; довідкою управління з питань реєстрації відділу реєстрації місця проживання Хмельницької міської ради від 25.0.2.2020; записами Домової книги на будинок АДРЕСА_2 ; Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.05.2021 (а.с. 17 35, 179-187).

Задовольняючи позовні вимоги позивачів про усунення перешкод та вселення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідачем ОСОБА_5 , через його представника ОСОБА_6 , чиняться перешкоди у намаганні реалізувати своє право на володіння, користування та проживання у спірному будинку.

З таким висновкам суду погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц.

Крім того, відповідно до статті 155 ЖК УРСР власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Встановивши, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а право ОСОБА_4 на користування спірним будинком визнавалося співвласниками нерухомого майна (вселено до спірного будинку, як члена сім`ї власника і зареєстровано місце проживання з 25.12.2008) та встановивши, що відповідач, через свого представника ОСОБА_6 чинить їм перешкоди у вселенні та оцінивши інші докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов`язання ОСОБА_5 не чинити перешкод позивачам у користуванні Ѕ частиною спірного будинку шляхом вселення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачами не доведено порушення їх прав та не доведено наявності будь яких обмежень у здійсненні їх права користування чи розпорядження частиною будинку, що належить ОСОБА_1 саме відповідачем ОСОБА_5 , судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Так, згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що факт чинення ОСОБА_5 перешкод у користуванні спірним нерухомим майном підтверджується зверненням позивачки до ОСОБА_5 від 13.08.2020 з вимогою надати ключі від вхідних дверей будинку, повідомити про день можливого вселення та вказати варіант встановлення порядку користування будинком (а.с.36) та зверненнями ОСОБА_1 і ОСОБА_4 із заявами до Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області від 17.08.2020 (а.с. 41, 41 зворот).

Також, судом вірно враховано, що невизнання ОСОБА_6 , як представником ОСОБА_5 та діючи від його імені при розпорядженні спірним майном, на час виникнення спірних правовідносин право позивачів на вселення та користування житловим будинком АДРЕСА_1 , є доказом порушення прав позивачів саме відповідачем ОСОБА_5 .

На спростування зазначеного, будь-яких доказів третьою особою ОСОБА_3 в порушення вимог частини 1 статті 81 ЦПК України суду надано не було, як і не надано доказів на підтвердження того, що позивачі мають вільний доступ до Ѕ частини будинку, що належить ОСОБА_1 як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи судом.

Також, задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про встановлення порядку користування будинком АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, враховуючи розмір загальної і житлової площ будинку, прийшов до висновку, що площа житлових кімнат, які позивачі просять виділити їм у користування складає 1-10 - 12, 2 кв.м та 1-11 - 8,8 кв.м, що на 3,35 кв.м менше житлової площі, яка припадає на частку відповідача ОСОБА_5 у праві власності на спірний будинок 24,35 кв.м. (48,7кв.м. / 2).

Однак, з зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимоги ОСОБА_4 про встановлення порядку користування будинком судова колегія не погоджується, оскільки він не відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до положень частин 1 - 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин апеляційний суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15.

Зазначений висновок врахований і Верховним Судом за результатами розгляду справи №486/171/18 (постанова від 17 грудня 2019 року).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про право власності від 08.04.2010 та технічного паспорта на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , його житлова площа становить 48,7 кв.м.

Зважаючи на рівність ідеальних часток у праві власності на цей будинок ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , кожному з них належить по 24,35 кв.м житлової площі будинку.

І виділяючи ОСОБА_1 у користування житлові кімнати 1-10 площею відповідно 12, 2 кв.м та 1-11 - 8,8 кв.м (21 кв.м.), а ОСОБА_5 житлову кімнату 1-33 площею 27.7 кв.м., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 виділяється в користування на 3,35 кв.м менше житлової площі, що припадає на частку відповідача ОСОБА_5 у праві власності на спірний будинок. Та внаслідок встановлення такого порядку користування за варіантом, запропонованим позивачкою ОСОБА_1 , буде дотримано баланс інтересів співвласників нерухомого майна і не порушуватиметься принцип пропорційності часток співвласників в спільному майні.

З огляду на вищенаведене не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо порушення майнових прав ОСОБА_5 (залишено в користуванні лише площу 44,4 кв.м., а ОСОБА_1 виділено 61,8 кв.м.), що є порушенням принципу пропорційності часток в спільному майні.

Крім того, виходячи із визначених у ст 356, 358 ЦК України положень можливість встановлення порядку користування спільним майном стосується виключно його співвласників, а тому наявність у третіх осіб, у тому числі членів сім`ї, права користування спірною квартирою на встановлення такого порядку користування не впливає та є похідним від права власності співвласників житлового приміщення, членами сім`ї яких є особи.

Отже, ОСОБА_4 не наділений правом вимагати встановлення порядку користування спірним житловим будинком.

Наведені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права і невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

З огляду на вищенаведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги ОСОБА_4 про встановлення порядку користування будинком підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в цій позовній вимозі.

Відповідно до ч 1- 2 ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року в частині вимог ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим будинком відмовити.

В решті заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 травня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай