Справа № 149/241/20
Провадження № 22-ц/801/51/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поворознюк Борис Миколайович, на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Олійника І. В. у м. Хмільник Вінницької області, за відсутності учасників справи,

у цивільній справі № 149/241/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11.02.2015 у справі № 149/3637/14-ц вказаний шлюб розірвано. Позивач зазначає, що відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не приймає участі у його вихованні, не спілкується з ним, хоча має таку можливість. Власного доходу позивачу не вистачає для повноцінного та якісного утримання сина. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частки з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.02.2020 до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем наведено обставини щодо ухилення відповідача від добровільного надання матеріальної допомоги на утримання сина, тоді як відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тому наявні підстави для задоволення позову.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, тому просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів, визначити аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.02.2020 та до досягнення дитиною повноліття.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що у рішенні суд першої інстанції не навів переконливих аргументів щодо визначеного розміру стягуваних аліментів, оскільки відповідач постійного місця роботи немає, отримує доходи від різних тимчасових підробітків. Відомостями з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 27.10.2020 №897, виданими Хмільницькою ДПІ, доводиться, що відповідач ОСОБА_2 за період з 01.07.2019 по 30.06.2020 згідно ЦБД ДРФО доходів не отримував. Довідкою Хмільницького міськрайонного відділу ДВС Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Хмельницький) від 04.11.2020 № 17.31-31/28711 доводиться, що розмір щомісячних платежів відповідача ОСОБА_2 по сплаті аліментів, виходячи із 1/3 частини середньої заробітної плати по місту Хмільнику Вінницької області, становить 2 807 грн. Отже, виходячи із рівного обов`язку батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей, з урахуванням всіх обставин, що мають значення, враховуючи прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, розмір аліментів слід змінити із 1/3 частини на 1/4 частину зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Від позивача ОСОБА_1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року - без змін.

Вказані заперечення судом апеляційної інстанції не беруться до уваги, оскільки в порушення вимог статті 360 ЦПК України до них не додано доказів надсилання їх копії відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Згідно з рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11.02.2015 у справі № 149/3637/14-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16.04.2010 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Хмільнику Хмільницького районного управління юстиції Вінницької області, розірвано (а. с. 5).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 4).

З довідки голови вуличного комітету Луценко Л. І. № 07-21/70 від 20.01.2020 встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено позовні вимоги, а тому наявні правові підстави для їх задоволення, оскільки відповідач має змогу утримувати свою дитину.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення положень частини другої статті 182 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989, яка ратифікована постановою ВРУ №789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

За змістом частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про задоволення позовних вимог, а наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що відповідач офіційно ніде не працює, має нерегулярний мінливий дохід та має можливість сплачувати на дитину аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не є такими, що дають правові підстави для зміни рішення місцевого суду, оскільки відповідач є працездатним та не позбавлений можливості працевлаштуватися.

Крім цього, відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з статтею 7 Закону України від 14.11.2019 «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на березень 2020 року розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років складає 2 218 грн.

Як вбачається з відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 27.10.2020 №897, наданих Хмільницькою ДПІ, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, інформація про доходи відповідача за період з 01.07.2019 по 30.06.2020 у вказаному реєстрі відсутня (а. с. 42).

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що вказана довідка не може бути достовірним та достатнім доказом неспроможності відповідача сплачувати кошти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки не встановлює дійсних обставин щодо неплатоспроможності відповідача, та не дає змоги дійти висновку про відсутність у відповідача доходів взагалі, оскільки останній в апеляційній скарзі зазначив, що має неофіційні тимчасові заробітки, доходів від яких не декларує.

Крім того, у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у відповідача будь-яких інших обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поворознюк Борис Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 січня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун