Справа №672/1172/20
Провадження №2/672/51/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Городок

Городоцький районний суд Хмельницької області в складі: судді Шинкоренка С.В., за участю секретаря Терещук Н.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городка цивільну справу №672/1172/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором кредиту,

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором кредиту, вказавши суду, що 11.02.2011 р. відповідно до укладеного договору б/н, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак всупереч підписаній угоді, відповідач не виконав умови кредитного договору, не сплатив відсотки за користування кредитом, своєчасно не здійснив повне погашення кредиту, що стало причиною виникнення простроченої заборгованості.

В порядку ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої із сторін про інше.

Суд, дослідивши подані докази, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом об`єктивно встановлено, що відповідач зобов`язання по поверненню коштів, отриманих згідно укладеної кредитної угоди від 11.02.2011 р. не виконав в зазначений строк, а згідно ст.526 ЦК України: Зобов`язання має виконуватися належним чином...

З матеріалів справи вбачається, що станом на 04.10.2020 р. відповідач має заборгованість перед банком в сумі - 28345 грн. 26 коп., яка складається з: 22980 грн. 58 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5364 грн. 68 коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

На підтвердження укладення даного кредитного договору банком до матеріалів справи долучено заяву анкету позичальника датовану 11.02.2011 року, що відповідає даті укладення кредитного договору, зазначеній в позові. В даній анкеті вказані паспортні дані відповідача, стоїть його підпис (а.с.14).

Однак, в даній заяві не визначені будь-які умови отримуваного кредиту, як то проценти за користування коштами, розмір штрафу, пені тощо…

Крім того, позивачем долучено витяг з тарифів про умови кредитування без дати і підпису відповідача (а.с.15).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року справа № 342/180/17 висловлено наступну правову позицію: "Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору."

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача сум заборгованості, обрахованим АТ КБ "ПриватБанк", що цілком узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постановах Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 та у справі № 910/1238/17.

Також, вирішуючи питання про можливість стягнення простроченного тіла кредиту, суд виходить із такого.

Позивач вказує, що в структурі заборгованості входить 22980 грн. 58 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту.

Отже, позивач просить суд стягнути 22980 грн. 58 коп. заборгованості саме за простроченим тілом кредиту.

В той же час, з довідки про зміну умов кредитування вбачається, що остання зміна кредитного ліміту на картку відповідачки становила збільшення кредитного ліміту в сумі 23000 грн. станом на 19.05.2020 р., а вже 25.05.2020 року кредитний ліміт було встановлено в сумі 0.00, тобто він був скасований (а.с.12).

Отже, максимальна сума кредиту, яку могла отримати відповідач становить 23000 грн., чим і обмежується максимум тіла кредиту.

Також, з довідки про розрахунок заборгованості станом на 01.06.2019 року, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що заборгованість відповідача за поточним тілом кредиту становить 20984 грн. 20 коп., а за простроченим тілом кредиту - 0 грн. 0 коп. (а.с.6-9).

Оскільки кредитний ліміт відповідачу було скасовано ще 25.05.2020 року, то логічним буде висновок, що заборгованість із тіла кредиту збільшуватись не могла.

В той же час, з розрахунку заборгованості станом на 04.10.2020 року, вбачається, що там вже відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту, натомість вказана заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 22980 грн. 58 коп., яка по суті становить собою заборгованість за поточним тілом кредиту(а.с.10-11).

Разом з цим, з наданих банком Умов та Правил надання банківських послуг не вбачається такого правового поняття як «прострочене тіло кредиту» і підстав, за яких останнє підлягає нарахуванню та стягненню з позичальника.

Банком жодним чином не мотивовано перехід складової частини заборгованості за поточним тілом кредиту в заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Одночасно, банком не надано доказів, що саме в тих Умовах та Правилах, редакція яких діяла на час підписання кредитного договору взагалі існувало таке поняття як «прострочене тіло кредиту» та були визначені підстави для відповідальності у вигляді нарахування та стягнення простроченого тіла кредиту.

За вказаних обставин, суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.

Отже, як вбачається із досліджених вище доказів заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 23000 грн. 00 коп. і співмірно відповідає кредитному ліміту, що був встановлений на картці позивача, а отже саме дана сума підлягає до стягнення.

Крім того, як вбачається обраховані банком 3% річних із суми вказаної заборгованості 28345 грн. 26 коп., навіть з врахуванням максимального періоду боргу - 6 років, можуть становити максимум 4821 грн. 60 коп., що також свідчить про безпідставність і незрозумілість нарахування також і даної суми.

Суд не має можливості самостійно обрахувати 3% річних на суму встановленого боргу 23000 грн. 00 коп., оскільки ця сума боргу виникла не одномоментно, а поступово накопичувалась (то збільшуючись та зменшуючись у межах встановленого кредитного ліміту).

Оскільки обрахунок складових і доведення розміру боргу покладається на позивача в силу положень п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України, то суд вважає що позивачем не доведено в цій частині заявлені позовні вимоги, оскільки суду не було подано належний обрахунок заборгованості, а зокрема і 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача сум заборгованості, обрахованим АТ КБ "ПриватБанк", окрім як заборгованості за тілом кредиту, що цілком узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постановах Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 та у справі № 910/1238/17.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

З врахуванням того, що позов задовольняється частково, то розподіл судових витрат має бути розподілено пропорційно до розміру задоволених вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Оскільки позов було задоволено у процентному відношенні на 81.14 %, то відповідно і сума стягнення судового збору на користь позивача має бути зменшена на цю різницю, що становить : 1705 грн. 56 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 265 ЦПК України, ст.ст. 526, 1049-1054 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001 м. Київ, вул. Грушевського б.1Д, ) - 23000 грн. 00 коп. (двадцять три тисячі грн. 00 коп.) заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001 м. Київ, вул. Грушевського б.1Д, ) судовий збір в сумі - 1705 грн. 56 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження. якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Городоцький районний суд Хмельницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 01001 м. Київ, вул. Грушевського б.1Д, .

Відповідач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1 .

Суддя: