Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/4116/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.01.2021 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Леньо В.В., при секретарі Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу, про визнання права власності

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виноградівської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу, про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_2 (далі спадкодавець). Після її смерті залишилась спадщина, зокрема, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,.

Згідно заповіту від 22 квітня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №504, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Мезей Г.Я. - спадкодавець все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_1 .

Після смерті спадкодавця, позивач стверджує, що повністю взяв на себе всі витрати та здійснив належне поховання ОСОБА_2 та прийняв спадщину. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У свою чергу, позивач прийняв спадщину, оскільки відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

При зверненні в нотаріальну контору, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду у зв`язку з тим, що не представлено правовстановлюючий документ щодо належності спадкового майна спадкодавцеві.

Інших спадкоємців, які б звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини нема.

Внаслідок чого, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Спадкове майно, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (дванадцять), рахується за померлою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та являється матір`ю позивача, однак право власності на нього вона не зареєструвала і дій, щодо реєстрації права власності не вчиняла.

Також, згідно архівного витягу від 28.02.2020 року за №Ф-26/01-16 спадкодавцю виділено за протоколом №8 засідання виконкому Виноградівської міської Ради народних депутатів трудящих від 26 квітня 1960 року земельну ділянку в АДРЕСА_1 площею 600 кв. метрів під індивідуальне житлове будівництво (копія додається).

Як вбачається з копії технічного паспорту, будинок за адресою: АДРЕСА_1 збудовано в 1990 році. Державна реєстрація права власності, зокрема, на споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, відсутність реєстрації права власності на спадкове майно, в даному випадку, перешкоджає оформленню спадкових прав у нотаріальному порядку.

У п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від ЗО травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження.

Разом з тим, згідно п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно.

Відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» 3 урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

У той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст. 328, ст. 392 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, позивач, який в порядку спадкування за заповітом, успадкував житловий будинок, який згідно положень закону належить йому з часу відкриття спадщини, не може реалізувати своє право на оформлення спадщини, від чого залежить можливість здійснення ним повноважень власника, тобто, володіння, користування та розпорядження спадковим майном.

Враховуючи те, що позивач прийняв спадщину в 6-ти місячний строк після смерті спадкодавця, але не має можливості оформити в установленому актами цивільного законодавства порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок, а тому змушений звернутись до суду з позовом про визнання за ним права власності.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак до суду подано письмове клопотання його представника- адвоката Стасюк Ю.П. про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просять суд такі задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві (а.с.27, 39).

Представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Щодо задоволення позову не заперечує (а.с.45).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України (2003 р.).

В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_2 (а.с. 16, 17).

Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, зокрема, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22).

Згідно заповіту від 22.04.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №504, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Мезей Г.Я. - спадкодавець все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_1 (а.с.20).

В порядку цивільного законодавства позивач прийняла спадщину, оскільки на час смерті проживав у спадковому будинку, що стверджується відміткою про місце реєстрації в паспорті ОСОБА_1 (серія НОМЕР_1 , виданий Виноградівським РВ УМВС 27.08.1998 р.), де в графі місце реєстрації зазначено АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

Після смерті батька позивач одноосібно звернувся до нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за заповітом, що стверджується копією заяви від 14.09.2005 р.( а.с.37-37зв.).

Батько позивача та чоловік покійної ОСОБА_2 ОСОБА_3 помер раніше ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.47).

Згідно довідки КП Виноградівське РБТІ № 211 від 30.11.2020 року житловий будинок в АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2 (а.с.22).

Згідно листа Виноградівської держнотконтори №216/01-16 від 20.11.2020 р. видати гр. ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_1 свідоцтво про право на спадщину після смерті померлої ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 немає можливості, оскільки не представлено правовстановлюючий документ щодо належності спадкового майна спадкодавцеві (а.с.26).

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч.1 ст.1233 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї..

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права с одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою(ст.344, ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Приймаючи до уваги, що позивач є спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_2 , спадщину прийняв, інші особи претензій до спадкового майна не ставлять, позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканцем АДРЕСА_1 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийВ. В. Леньо