Справа № 504/1336/20
Провадження № 2/504/847/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2021 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Коцар А.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Орзіх Юрій Геннадійович про усунення від права на спадкування,

за участі адвоката Різниченко Ю.О.,

відповідача- ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , і просила суд усунути відповідача від права на спадкування за законом спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обгрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сестрами, та доньками померлого ОСОБА_3 .

Як стверджує позивачка ОСОБА_3 був у дуже важкому стані, потребував стороннього догляду і був у безпорадному стані.

Проте, відповідач наміру доглядати за ОСОБА_3 не мала, допомогу йому не надавала, ліки не купляла, та не займалась організацією поховання та фінансуванням ритуалу.

Позивачка стверджує, що саме вона доглядала батька, лікувала та утримувала його, перебувала весь час з ним лікарні доглядаючи його.

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняли його діти.

На цих підставах позивачка вважала, що відповідач не має жодних законних та моральних підстав успадковувати спадщину, і має бути усунута від права на спадкування за законом відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Різниченко Ю.О. підтримав вимоги позову, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав.

ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги позову не визнала, просила в його задоволенні відмовити і послалась на наступні обставини:

На думку відповідача, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та лікування, в тому числі і від відповідачки.

Крім того на переконання відповідачки, позивачка не надала доказів того, що відповідач отримували будь- які вимоги з цього приводу, і умисно ухилялись від виконання обов`язку щодо утримання батька.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

Предметом спору по даній справі є спадкові правовідносини до майна ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема можливість усунення спадкоємця - ОСОБА_2 (доньки спадкодавця) від права на спадкування за законом.

Судом встановлено, а сторонами не заперечувалось в судовому засіданні, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сестрами, та доньками померлого ОСОБА_3

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від серцево- судинної недостатності (загальне захворювання).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

У відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України усунення спадкоємця за рішенням суду від права на спадкування за законом можливе, якщо буде встановлено, що він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, суд при вирішенні такої справи повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

На думку суду, позивач не довела суду того, що вона сама або спадкодавець ОСОБА_3 зверталися до відповідачки за допомогою, а їм було відмовлено.

Даний факт суд вважає істотним.

Також не доведено того факту, що померлий потребував допомоги саме від відповідачки, а та, в свою чергу, мала можливість надати допомогу, однак не вчиняла необхідних дій.

Суд нагадує, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при розгляді справ даної категорії суду слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги та свідомого невиконання цього обов`язку. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, якої він потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Окрім цього суд вважає, що надані позивачкою медичні документи та посилання на те, що спадкодавець за життя був важкохворим, не підтверджує його знаходження в безпорадному стані, тому що безпорадний стан, в даному випадку, це оціночне правове, а не медичне поняття.

Так, відповідно до наданих відповідачами пояснень, їх батько не був лежачим хворим. До цього моменту у своєму житті батько міг самостійно пересуватися та приймати їжу. Тим самим батьком не був у безпорадному стані, і сторонньої допомоги не потребував.

Суд нагадує, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд вважає, що позивачем не надано жодних істотних даних, які мають правове значення для вирішення спору та встановлення того факту, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Крім того, суд враховує практику ВС КЦ, зокрема у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Оцінюючі інші доводи позову, суд вважає, що сам факт непроживання спадкоємця зі спадкодавцем до дня його смерті не може бути підставою для усунення його від права на спадкування.

Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Таким чином, у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Однак, позивачем будь-яких доказів того, що відповідачі мала можливість, але умисно ухилялись від виконання обов`язку утримання спадкодавця, суду надано не було.

Доводи того, що позивачка самостійно організувала поховання діда не можуть бути підставою для усунення відповідачів від права на спадкування, а є підставою для стягнення пропорційно суми витрачених коштів.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд не знаходить жодних підстав для можливості задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати у вигляді судового збору відносяться на рахунок позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок позивача- ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 19.05.2021 року.

Суддя В.К. Барвенко