ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/726/20 Номер провадження 22-ц/814/172/21Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року (ухвалене суддею Поповим М.С., повний текст судового рішення складено 22.09.2020 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ТОВ «Україна» звернулося до суду з вищевказаним позовом, у якому прохало суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 659036,63 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач ОСОБА_1 з 04.04.2016 працює на посаді завідуючої складом ТОВ «Україна». Завідувач складом є особою, з якою укладаються договори про повну матеріальну відповідальність. Протягом трудової діяльності, у відповідача були непоодинокі випадки недостачі ввірених їй товарно-матеріальних цінностей. Так, 08.08.2019, комісією товариства було проведено інвентаризацію пшениці в складах ТОВ «Україна», яке було завезене СБОК «Зоряне» відповідно до договору про відповідальне зберігання, було виявлено недостачу в кількості 100,385 т на суму 475271,92 грн. 30.04.2020 комісією також було проведено інвентаризацію зернової продукції, пшениці урожаю 2019 року, яка знаходилася на відповідальному зберіганні у складському приміщенні ТОВ «України», та було виявлено недостачу в кількості 55,826 т, балансовою вартістю 183 764, 38 грн. Тож, недостачі, за останні два роки, виявлено на загальну суму 659036,63 грн. В добровільному порядку відповідачка не бажає відшкодувати шкоду, завдану при виконанні трудових обов`язків, що змусило позивача звертатися до суду з даним позовом.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків відмовлено у повному обсязі.

З вказаним рішенням суду не погодилося Товариство з обмеженою відповідальністю «Україна», та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ТзОВ «Україна» задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконне та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представники сторін та відповідач.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно Наказу (Розпорядження) №8 від 01.04.2016 ОСОБА_1 прийнята на роботу до ТОВ «Україна» завідувачем складу (а.с.5).

До матеріалів справи додано посадову інструкцію завідуючого складом, з якою ОСОБА_1 ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с.28). 04.04.2016 між відповідачем, як завідувачем складом, та позивачем по даній справі, було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.6).

Відповідно до наказу №89 від 07.08.2019 (а.с.29), комісією у складі начальника охорони ОСОБА_2 , бухгалтера ОСОБА_3 , завідуючої складом ОСОБА_1 , було проведено інвентаризацію озимої пшениці в складах ТОВ «Україна».

08.08.2019 було складено Акт, відповідно до якого, при перевантажуванні фактично виявленої пшениці 170 т 570 кг, за даними бухгалтерського обліку пшениці 270 т 955 кг, нестача становить 100 т 385 кг (по підприємству СБОК «Зоряне») (а.с.11).

20.07.2018 було укладено договір №20/07-18 відповідального зберігання сільськогосподарської продукції між ТОВ «Україна» та СБОК «Зоряне» (а.с.21).

Відповідно до наказу №63 від 27.04.2020 (а.с.8), комісією у складі директора ОСОБА_4 , головного бухгалтера ОСОБА_5 , бухгалтера ОСОБА_3 , в присутності завідуючої складом ОСОБА_1 , було проведено інвентаризацію зернової продукції «Пшениця» урожаю 2019 року, яка знаходилася на відповідальному зберіганні в складському приміщенні ТОВ «Україна» (відповідальна особа ОСОБА_1 ). власника ТОВ «Агропрогрес плюс», згідно Договору зберігання від 22.07.2019 №22/07-19 (а.с.23-24). За даними складського обліку, ТОВ «Агропрогрес плюс» завезено пшениці урожаю 2019 на відповідальне зберігання в складському приміщенні ТОВ «Україна» (з 22.07.2020 по 16.10.2020) 532,050 т, вивезено зі зберігання ( з 02.08.2020 по 23.04.2020) 436,78 т, залишок зерна 95,27 т. В наявності Пшениця загальною кількістю 39,04 т на суму 128838,50 грн., нестача пшениці становить 56,23 т балансовою вартістю 185094,24 грн.

Відповідачем було підписано Розписку, за якою їй відомо про наявність недостачі Пшениці озимої на вищезазначену суму (а.с.9).

У своїй пояснюючій записці від 05.05.2020, на ім`я директора ТОВ «Україна, відповідач зазначила, що їй відомо про нестачу зерна, була присутня на інвентаризації 30.04.2020, де поділося зерно їй не відомо. Раніше вже траплялися випадки нестачі пшениці на даному складі і про них було відомо керівництву підприємства. Зазначає, що склад не обладнано належним захистом: двері в дірках, на вікнах відсутні грати, стекла частково. Усно, про вказане, неодноразово повідомляла керівництво. Крім того, комісією не було враховано факту, що зерно до складу завезено з відповідною вологістю і за час його зберігання могло втратити частину його ваги (усушка). Не було складено жодного акту у період зберігання зерна (втрата якості (попріло під стінами), знищення гризунами).

На підтвердження, того, що приміщення складу знаходиться у неналежному стані, відповідачкою, до відзиву на позов, додано фото складу (а.с.50-54).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності вини відповідача у нестачі зернової продукції, тому відмовив у задоволенні позову у повному обсязі за недоведеності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків є протиправними діями.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У такому ж порядку визначається матеріальна відповідальність працівників, з якими укладено договір про повну матеріальну відповідальність (статті 135-1, 135-2 КЗпП України, якщо шкода заподіяна не незабезпеченням цілості прийнятого під звіт майна, а іншими порушеннями трудових обов`язків (неналежним оформленням документів про виявлену при прийнятті матеріальних цінностей недостачу, що потягло її оплату тощо).

Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (ст.138 КЗпП)

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідач ОСОБА_1 працює завідуючою складу ТОВ «Україна» та з нею було укладено договір від 04.04.2016 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 6).

Згідно договору, відповідач бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання довірених їй підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується дбайливо ставитися до переданих їй на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти Адміністрацію підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених їй матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації довірених їй матеріальних цінностей.

Адміністрація, в свою чергу, зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної роботи з забезпечення повного зберігання довірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством про матеріальну відповідальності працівників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, а також із діючими інструкціями, нормативами та правилами зберігання, приймання, обробки, продажу (відпускання), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей. У випадку незабезпечення з провини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, їх відшкодування виконується згідно з діючим законодавством.

У п.4 даного Договору визначено, що працівник не несе матеріальну відповідальність, якщо шкода заподіяна не з його провини.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на нестачу товару, яку вважає прямою дійсною шкодою спричиненою товариству його працівницею, розмір якої визначив загальною вартістю втраченого майна.

Разом з тим, позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що керівництвом товариства після проведення інвентаризації вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, а також те, що позивачем були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено договорами про повну матеріальну відповідальність. Разом із цим позивачем також не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідач, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, доведення позивачем факту недостачі товарно-матеріальних цінностей, без підтвердження що недостача є наслідком винних дій відповідача, не є підставою для покладення на останню відповідальності по її відшкодуванню.

Відповідно до ч.1,2 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсування матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно з ч.1 ст.137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Відсутність достатніх доказів, які б підтверджували дійсний розмір завданої позивачу шкоди та вказували на наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності по її покриттю, є беззаперечною підставою для залишення вимог позивача без задоволення.

Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі №363/1400/16-ц, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 14 січня 2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.О. Панченко_______________ В.П. Пікуль