ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/627/20
Провадження № 22-ц/4820/330/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Москалюк С.А.,

представник позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року (суддя Андрощук Є.М.) за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі УБКІ), про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначав, що 09 грудня 2019 року він, маючи на меті отримати кредит, звернувся в електронну систему УБКІ для перевірки свого статусу позичальника і дізнався, що рахується у даному бюро як боржник. Позивачем було встановлено, що в його кредитній історії наявна інформація про прострочену заборгованість як поручителя перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором поруки від 20.06.2007 року №0706/093S, укладеного в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 20.06.2007 року №0706/093S, та договором поруки від 21.06.2007 року №0706/094S, укладеного в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 21.06.2007 року №0706/094S.

Позивач вказував, що 18 липня 2017 р. Старокостянтинівським районним судом ухвалено рішення у справі № 683/1212/16 у відповідності до якого в задоволенні позовних вимог про стягнення з позивача, як з поручителя, заборгованості по кредитному договору 0706/093S від 20.06.2007 року відмовлено. А за іншим договором поруки, а саме від 21.06.2007 року, 08 грудня 2009 р. Старокостянтинівським районним судом було прийнято рішення по кредитному договору №0706/094S від 21.06.2007 року у відповідності до якого ОСОБА_1 передав заставне майно в заклад ЗАТ «Приват Банк» і з того часу до позивача жодних претензій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за цією порукою не виникало та будь-яких вимог не пред`являлося, вважає, що строк дії договору поруки згідно з положеннями частини 4 статті 559 ЦК України припинено, а тому у позивача відсутні будь-які зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Вважає, що передана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформація про наявність у позивача кредитної заборгованості є недостовірною. ТОВ «Українське бюро кредитних історій» незаконно відмовило йому у виключенні із його кредитної історії, оспорюваної інформації.

Позивач зазначав, що своєї письмової згоди, як суб`єкт кредитної історії на формування кредитної історії за договором поруки від 20.06.2007 року та договором поруки від 21.06.2007 року він не надавав, що підтверджує протиправність дій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з передачі інформації про кредитну заборгованість за вказаними правочинами та формування на підставі неї кредитної історії УБКІ.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив визнати незаконними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо передання недостовірних відомостей ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) в кредитній історії щодо ОСОБА_1 про наявність кредитної заборгованості; визнати незаконним внесення ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії ОСОБА_1 щодо наявності кредитної заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року позов задоволено. Визнано незаконними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо передання недостовірних відомостей товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) в кредитній історії ОСОБА_1 про наявність кредитної заборгованості. Визнано незаконним внесення ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Зобов`язано ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії ОСОБА_1 щодо наявності кредитної заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Стягнуто з відповідачів на користь позивача по 420,40 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Українське бюро кредитних історій», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги УБКІ зазначає, що оскільки не було встановлено та визнано факту відсутності кредитного договору, договір не був визнаний недійсним у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо нього, у відповідача немає підстав для спростування та вилучення такої інформації, у зв`язку з чим позовні вимоги не можуть бути задоволені. Крім цього, відповідно до чинного законодавства ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не має правових підстав для вилучення інформації, оскільки зберігає її протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного договору і тільки зі спливом цього строку вилучає її.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про незаконність дій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо передання відомостей до ТОВ «УБКІ» про наявність заборгованості за ОСОБА_1 є помилковим, у зв`язку із відсутністю на це доказів. На думку апелянта, оскільки на даний час не встановлено факту відсутності кредитного договору, договір не був визнаний недійсним у судовому порядку, не був встановлений факт відсутності письмової згоди позивача на використання та розповсюдження інформації щодо нього, у відповідача немає підстав для спростування та вилучення такої інформації та, відповідно, позовні вимоги у такому разі не можуть бути задоволені.

Відзивів на апеляційні скарги не надходило.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Москалюк С.А., підтримала доводи апеляційних скарг, просила їх задовольнити.

Представник ТОВ «Українське бюро кредитних історій» Наконечна А.В. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надійшла заява про розгляд справи без її участі, апеляційну скаргу просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив їх відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою забезпечення виконання вимог за кредитним договором № 0706/093S від 20.06.2007 р., позичальник ОСОБА_3 , було укладено договір поруки від 20.06.2007 року № 0706/093S.

21 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою забезпечення виконання вимог по кредитному договору №0706/094S від 21 червня 2007 року, позичальник ОСОБА_3 , було укладено договір поруки №0706/094S від 21 червня 2007 року.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 08 грудня 2009 р. задоволено позов ЗАТ «Приват Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та передано в заклад ЗАТ «Приват Банк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене майно, а саме: сідловий тягач MAN модель 19 403, 1998 р.в., р.н. НОМЕР_1 та напівпричіп рефрижератор марки SCHMITZ, модель SK0, 1996 р.в., р.н. НОМЕР_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0706/094S від 21 червня 2007 року в сумі 20 518,33 доларів США та звернуто стягнення на сідловий тягач MAN модель 19 403, 1998 р.в., р.н. НОМЕР_1 та напівпричіп рефрижератор марки SCHMITZ, модель SK0, 1996 р.в., р.н. НОМЕР_2 шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету договору застави від імені заставодавця, зі зняттям вказаного сідлового тягача та напівпричіпу з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ЗАТ «Приват Банк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

На виконання, вищевказаного рішення суду, ОСОБА_1 надано право ПАТ «ПРИВАТБАНК» розпоряджатись (укладати всі дозволені законодавством України правочини) щодо сідлового тягача MAN модель 19 403, 1998 р.в., р.н. НОМЕР_1 та напівпричіп рефрижератор марки SCHMITZ, модель SK0,1996 р.в., р.н. НОМЕР_2 , видавши довіреність від 02 червня 2009 року, посвідчене приватним нотаріусом Хмельницького райнотокругу Пруняк Ю.В. р.№501.

Згідно відповіді АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-191211/2659 від 03.01.2020 р. на звернення ОСОБА_1 від 11.12.2019 року стосовно виконання рішення суду, останньому роз`яснено порядок виконання рішення суду відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.15).

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 18 липня 2017 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором № 0706/093S від 20.06.2007 р. 67836,35 доларів США кредитної заборгованості, що в еквіваленті становить 1704254,25 грн. Вказаним судовим рішенням встановлено, що порука ОСОБА_1 за кредитним договором №0706/093S від 20.06.2007 р. є такою, що припинилась у відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України.

Із відповіді ТОВ «Українське бюро кредитних історій» №301 від 20.02.2020 року на звернення ОСОБА_1 , останньому було відмовлено у вилученні з його кредитної історії даних про наявність заборгованості за договорами поруки.

Як вбачається із наданої ТОВ «Українське бюро кредитних історій» кредитної історії ОСОБА_1 , актуальної станом на 19.02.2020 року, позивач має 3159253,45 грн. поточної заборгованості за поруками та 3159253,45 грн. простроченої заборгованості за поруками за кредитними договорами від 20 червня 2007 року та 21 червня 2007 року (а.с.16-22).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки договір поруки від 20.06.2007 року № 0706/093S, укладений у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором від 20 червня 2007 року № 0706/093S, та договір поруки від 21.06.2007 року №0706/094S, укладений в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 21.06.2007 року №0706/094S є припиненими, то це виключає наявність будь-яких зобов`язань позивача перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за вказаними правочинами, а тому дії банку щодо передання до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» відомостей для внесення до кредитної історії позивача інформації про наявність за позивачем заборгованості за Кредитними договорами від 20 червня 2007 року № 0706/093S та від 21 червня 2007 року №0706/094S є незаконними. Крім того, із умов договорів поруки вбачається, що ОСОБА_1 не надавав згоди на передання такої інформації третім особам, а також позивач не надавав такої письмової згоди і окремо.

Однак, повністю погодись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Закон України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» набрав чинності 29 січня 2006 року.

Згідно зі ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю.

Бюро має право отримувати відомості та інформацію, що зазначені у частині першій цієї статті, на договірних засадах.

Органи або уповноважені особи (держателі, адміністратори державних реєстрів тощо) зобов`язані на запит Бюро надавати відомості з державних реєстрів в електронному вигляді (у форматі бази даних) у разі наявності письмової згоди суб`єктів інформації.

Порядок передачі відомостей з державних реєстрів, а також розмір плати за це та інші умови встановлюються Кабінетом Міністрів України або за його дорученням - Держателем або Адміністратором відповідного реєстру та Бюро на підставі договору.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем.

У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію;

кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону;

користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію;

кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування);

суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.

У частині першій статті 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії.

У частині першій статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно пунктів 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Колегія суддів встановила, що у справі, що переглядається в апеляційному порядку, спір виник між фізичною особою (позивачем) і бюро та банком (відповідачі) щодо:

незаконності передання банком до кредитної історії позивача інформації про наявність кредитної заборгованості;

незаконності внесення бюро інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у позивача;

зобов`язання бюро виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості.

Задовольняючи позов з підстав припинення поруки ОСОБА_1 за Договорами поруки від 20.06.2007 року та від 21.06.2007 року, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог.

Після набрання законної сили Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію щодо наявності заборгованості у ОСОБА_1 як поручителя за договорами поруки від 20.06.2007 року та від 21.06.2007 року, яка наявна в кредитній історії ОСОБА_1 в розділі 9 Поручитель, де зазначено поточну заборгованість за кредитним договором на поповнення обігових коштів від 20.06.2007 року. та поточна прострочена заборгованість - 68680,89 дол.США, за договором на поповнення обігових коштів від 21.06.2007 року - поточна заборгованість та поточна прострочена заборгованість - 60531,93 дол.США, дата оновлення інформації зазначено 17 лютого 2020 року. Термін кредиту до 19.07.2010 року.

Колегія суддів встановила, що позивач не надавав своєї письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.

Договори поруки від 20.06.2007 року та від 21.06.2007 року даних про право банку на доведення до відома третіх осіб інформації про заборгованість ОСОБА_1 не містять.

За таких обставин, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без відповідної згоди позивача не мало права передавати до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 за Договором поруки від 20.06.2007 року та договором поруки від 21.06.2007 року, укладених в забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 0706/093S від 20.06.2007 року, кредитним договором № 0706/094S від 21.06.2007 року.

Вважає, що оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» передав інформацію про наявність заборгованості ОСОБА_1 за Договором поруки від 20 червня 2007 року та договором поруки від 21.06.2007 року без письмової згоди особи, то такі дії є неправомірними.

З урахуванням викладених обставин та досліджених доказів колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України колегія суддів покладає судові витрати за рахунок осіб, які їх понесли.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» щодо передання Товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» відомостей для внесення інформації (запису) в кредитній історії ОСОБА_1 про наявність поруки за кредитним договором на поповнення обігових коштів від 20.06.2007 року та кредитним договором на поповнення обігових коштів від 21.06.2007 року.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» протягом одного місяця виключити з кредитної історії ОСОБА_1 інформацію щодо поруки за кредитним договором на поповнення обігових коштів від 20.06.2007 року та кредитним договором на поповнення обігових коштів від 21.06.2007 року.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 травня 2021 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк