КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня2021 року м. Київ

Справа №761/3316/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6045/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Корпорації «Укрінмаш» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Савицького О.А. 20 січня 2021 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Корпорації «Укрінмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 193118,00 грн та витрати на юридичну допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 13 травня 2014 року позивач був обраний на посаду Голови Правління Корпорації «Укрінмаш» на умовах контракту строком на п`ять років. Наказом № 69-к від 13 травня 2019 року позивача було звільнено з займаної посади, у зв`язку з закінченням строку контракту згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим, у день звільнення позивача, відповідач, в порушення ст. 116 КЗпП України, не здійснив повного розрахунку з позивачем, а саме не виплатив останньому компенсацію за невикористану відпустку. Тому на підставі ст.ст. 115-117 КЗпП України, позивач просить про стягнення середнього заробітку за весь час затримки /а.с.1-7,85-87/.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Корпорації «Укрінмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково.

Стягнуто з Корпорації «Укрінмаш» на користь ОСОБА_1 203118, 00 грн, з яких: 193118,00 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку; 10000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з Корпорації «Укрінмаш» на користь держави судовий збір в сумі 1931,18 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не здійснював розрахунок з позивачем у період з 13 травня 2019 року по 30 березня 2020 року, тобто має місце 223 дні затримки, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація, яка становить 193118,00 грн (866,00 грн x 223 днів).

Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

Тому загальна сума, що підлягає до стягнення з відповідача становить 203118,00 грн.

Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач, його представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду реальним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення цього питання. Відповідач визнає обставини щодо відсутності здійснення повного розрахунку з позивачем в день його звільнення, що було зумовлено фінансовим станом відповідача. Проте вказує на те, що судом при визначенні суми середнього заробітку не застосований принцип пропорційності, не враховано що сума середнього заробітку значно перевищує суму боргу, а також обставини лише часткового невиконання зобов`язань. Тому вважають, що сума середнього заробітку може становити не більше 30931,53 грн, що є пропорційним до відсотку недоплачених позивачу сум. У зв`язку з цим і до суми судових витрат також має бути застосований принцип пропорційності, відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного рішення суду першої інстанції просять змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки з розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 30931,53 грн. Також просять змінити рішення в частині визначення розміру судових витрат позивача, а в частині стягнення судового збору на користь держави скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує доводи апеляційної скарги, вказує на їх безпідставність та необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача Терновська Ю.М. підтримала апеляційну скаргу, з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог.

Представники позивача ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 13 травня 2014 року позивач - ОСОБА_1 був обраний на посаду Голови Правління Корпорації «Укрінмаш» на умовах трудового контракту, затвердженого Загальними зборами Учасників протоколом № 136, строком на п`ять років, що підтверджується копією трудової книжки позивача, копією контракту від 14 травня 2014 року /а.с.11-16,51-57/.

Наказом № 96-к від 13 травня 2019 року позивача звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (за закінченням строку контракту), наказано також заступнику головного бухгалтера виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за 183 календарні дні. Наказ підписаний позивачем як головою правління/а.с.23/

Згідно з довідкою Корпорації «Укрінмаш» № 11 від 03 червня 2019 року за період з травня 2018 року по квітень 2019 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 185437,84 грн, зокрема в березні 2019 року 14800,00 грн, в квітні 2019 року 20706,00 грн /а.с.24,27/.

Позивач листом від 03 грудня 2019 року звернувся до відповідача з вимогою виплатити весь розмір компенсації за невикористану відпустку /а.с.25/. Відповідач в листі від 10 грудня 2019 року визнає обставини невиплати всього розміру компенсації /а.с.26/.

З виписки по банківському рахунку позивача вбачається, що відповідач здійснював виплату позивачеві заробітної плати 24 травня 2019 року у розмірі 4332,37 грн; 10 червня 2019 року у розмірі 5000,00 грн; 25 червня 2019 року у розмірі 5000,00 грн; 10 вересня 2019 року у розмірі 5000,00 грн; 06 жовтня 2019 року у розмірі 5000,00 грн; 20 грудня 2019 року у розмірі 7548,48 грн /а.с.28/. В подальшому відповідачем здійснені і інші виплати, а саме: 07 лютого 2020 року у розмірі 5000,00 грн; 28 лютого 2020 року у розмірі 5000,00 грн; 30 березня 2020 року у розмірі 47500,00 грн /а.с.59-61/. Вказані обставини визнаються сторонами у справі.

У статті 233 КЗпП україни визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а саме працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року справа № 1-5/2012 вказав на те, що аналіз положень ст.ст. 117, 233 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у Постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №825/224/17 виклав правовий висновок, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку (п.37).

Велика Палата Верховного Суду постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

§ розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

§ період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

§ ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

§ інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З наведених обставин вбачається, що сторони перебували у трудових правовідносинах в період з 13 травня 2014 року по 13 травня 2019 року. Сторонами визнаються обставини порушення відповідачем законодавчо визначеного обов`язку щодо здійснення повного розрахунку у день звільнення, такий повний і фактичний розрахунок був здійснений 30 березня 2020 року, сума компенсації визначена сторонами у розмірі 105650,29 грн.

А отже висновки суду першої інстанції про те, що в день звільнення позивача відповідач не провів з ним такий розрахунок в сумі 105650,29 грн, а фактично здійснив виплату 30 березня 2020 року відповідають обставинам справи. Тобто судом першої інстанції вірно визначений період затримки розрахунку, який становить з 13 травня 2019 року по 30 травня 2020 року.

Виходячи з висновків Конституційного Суду України для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Позов був пред`явлений позивачем 29 січня 2020 року, тобто строки звернення до суду ним додержані.

Згідно з довідкою по заробітній платі позивача йому було виплачено в останні повні два місяці роботи, в березні 2019 року 14800,00 грн, в квітні 2019 року 20706,00 грн. При цьому відпрацьованих позивачем днів 41 робочий день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 866 грн. ((14800+20706):41=866).

Кількість робочих днів у період з 13 травня 2019 року по 30 травня 2020 року становить 223. Відповідно сума компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка вираховується шляхом множення суми середньоденного заробітку, яка становить 866 грн, на кількість робочих днів затримки розрахунку - 223 має становити 193118 грн.

Однак, при вирішенні спору слід враховувати правову природу та розмір простроченої заборгованості роботодавця, обставини у зв`язку з якими пов`язана затримка, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та інші обставини.

У даній справі позивач займав посаду Голови правління, тобто керівника підприємства,був звільнений у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Заборгованість становить компенсацію за невикористану відпустку, що входять до фонду оплати праці у складі фонду додаткової заробітної плати як оплата за невідпрацьований час. Вказана заборгованість виникла у зв`язку з складним фінансовим становищем відповідача, але поступово погашалась в позасудовому порядку. При цьому даних про ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивачем не зазначено, а сукупний індекс інфляції за період прострочення становив 102,62 %. Тому, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що обсяг відповідальності роботодавця перед колишнім працівником є непропорційним наслідкам порушення, він не повинен бути направлений на збагачення позивача, а тому є доцільним зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з суми 193118 грн до суми 105650 грн, тобто до суми, що становила розмір заборгованості. У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає до зміни.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Основні позовні вимоги задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення судового збору. Позивачем при звернені до суду не було сплачено судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, рішення суду ухвалено на його користь, проте ЦПК України не містить положення про обов`язок іншої сторони компенсувати витрати, які фактично не були понесені, в тому числі і на користь держави.

Оскільки вимоги апеляційної скарги та позовні вимоги задоволені частково, то враховуючи принцип пропорційності апеляційний суд не вбачає необхідності для компенсації витрат по сплаті судового збору після апеляційного перегляду справи.

Що стосується правової допомоги, то зміна рішення суду не вплинула на обсяг наданих позивачу послуг. Тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені судом першої інстанції не враховані доводи відповідача, не надано їм належної оцінки обставинам, які зумовили порушення, тому в цій частини рішення суду першої інстанції підлягає до зміни.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Корпорації «Укрінмаш» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшивши його до суми 105650 (сто п`ять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень та скасувати в частині стягнення судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 20 травня 2021 року.