Ухвала

24 травня 2021 року

м. Київ

справа № 761/47245/19

провадження № 61-8481ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області (далі - ГУ НП у Київській області), Державної казначейської служби України, у якому просила визнати бездіяльність ГУ НП у Київській області при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні від 29 березня 2018 року № 000246 та стягнути з Державної казначейської служби України 184 976,00 грн на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог Бюджетного кодексу України.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що процесуальним керівництвом Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області здійснюється нагляд у кримінальному провадженню, яке знаходиться в Слідчому відділі Кагарлицького відділу поліції Обухівського відділу поліції ГУ НП у Київській області за фактом її побиття у серпні 2012 року (кримінальне провадження від 20 лютого 2013 року № 0000146) за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України.

На момент звернення із вказаним позовом та розгляду справи в суді підозру племіннику - ОСОБА_2 не вручено, а обвинувальний акт до суду не скеровано.

Позивач вважала діяльність процесуальних керівників Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області: Римар М. О., Зінченко С. О., Котелевець Д. О., Вдовенко Л. M., Наріжного О. Л., Калайди Ю. О., Павлика В. Ю., Курінного Ю. О., Квашенко І. М., Карнова А. О. протиправною. Підтвердженням їхньої протиправної бездіяльності було неодноразове закриття слідчими вказаного кримінального провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2018 року у справі № 761/9681/18 (провадження № 1-кс/761/6700/2018) зобов`язано старшого слідчого Слідчого управління ГУ НП в Київській області Спориша Р. В. або іншу уповноважену особу Слідчого управління ГУ НП в Київській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за поданою 15 березня 2018 року нею заявою про вчинення кримінального правопорушення, зареєстрованою в Слідчому управлінні ГУ НП міста Києві 15 березня 2018 року під реєстраційним № 1261, надати їй витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема щодо прокурорів Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області.

На виконання вказаної ухвали слідчого судді 29 березня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000246, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 365 Кримінального кодексу України. Вона є потерпілою у кримінальному провадженні № 0000246.

Бездіяльністю ГУ НП у Київській області щодо досудового розслідування кримінального провадження № 0000246 їй завдано значної моральної шкоди, яка полягає у душевних хвилюваннях, зумовлених неодноразовими відвідуваннями органу досудового розслідування та зверненням до суду, що негативно вплинули на її ритм життя. Оскільки досудове розслідування триває сім років та чотири місяці, то виходячи із розміру прожиткового мінімуму, встановленого з 01 грудня 2019 року, вона оцінює розмір відшкодування за заподіяну моральну шкоду у 184 976,00 грн (88 місяців х 2 102,00 грн). У зв`язку з наведеними обставинами, позивач просила суд задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт завдання їй шкоди працівниками прокуратури, причинний зв`язок між діями працівників прокуратури та настанням тих негативних наслідків, про які вона вказує, тому відсутні правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.

20 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди в розмірі 184 976,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює предмет позову у даній справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилань на передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик