Справа № 161/7473/20 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/364/21 Категорія: 68 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Карпук А. К.,Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що сторони перебували з 29 квітня 2015 року по 09 липня 2020 року у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі народилася одна дитина - дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період перебування в шлюбі ними було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що спірну квартиру він придбав за особисті кошти, які отримав від продажу іншої квартири, яка належала йому на праві приватної власності, а тому вважає, що суд має відступити від засади рівності часток подружжя при поділі спільного майна.

На підставі наведеного, просить суд визнати за ним право спільної часткової власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалено провести поділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 - 6608 грн. сплачених судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити судове рішення і визнати за позивачем право власності на 1/3 частину спірної квартири.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не спростована презумпція спільної власності подружжя, а судом не враховано наведені у відзиві відповідача дані про те, що половину коштів за спірну квартиру було вкладено нею особисто, що підтверджується наданими письмовими доказами. Просила відступити від засади рівності часток, враховуючи неналежне виконання позивачем аліментних зобов`язань.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідач та її представник в судове засідання не з"явилися, будучи належним чином повідомлені судом про час та місце розгляду справи. ОСОБА_3 подала до суду клопотання, в якому просила судове засідання відкласти, покликаючись на перебування її представника на лікуванні. Проте, належних доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надала, а тому суд апеляційної інстанції визнав причину неявки відповідача та її представника до суду неповажною і вирішив розглянути справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відтак, при поділі спільного нерухомого майна між подружжям суд вважав, що Ѕ частина спірної квартири належить позивачу на праві особистої приватної власності, інша Ѕ частина належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому є об`єктом поділу між ними.

Проте, колегія суддів, з огляду на надані відповідачем докази, не може в повній мірі погодитися з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 29 квітня 2015 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 липня 2020 року шлюб між ними розірвано.

В шлюбі у сторін народилась дитина дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

За час шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 травня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-291 на ім`я відповідача ОСОБА_3 , було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Зі змісту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04 травня 2017 вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 , придбана за 62280 грн. (а.с. 9-10).

Як стверджує позивач, на придбання вказаної квартири, були витрачені кошти від продажу попередньої квартири АДРЕСА_2 , та перебувала в особистій приватній власності позивача ОСОБА_1 , яку було продано за 70913,30 грн 23 лютого 2017 року (а.с. 12-13).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц провадження № 61-19271св19, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 334/9028/15-ц, від 16 грудня 2019 року в справі № 333/2114/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року в справі № 462/6409/18, та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Як при розгляді справи у суді першої інстанції, так при апеляційному перегляді справи, ОСОБА_1 заперечує, що спірне житло було придбано за спільні кошти подружжя, бо вказана нерухомість ним придбана за кошти від продажу попередньої квартири АДРЕСА_2 , та перебувала в особистій приватній власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2010 року, тобто до укладення шлюбу.

Судом встановлено, що продаж особистої приватної власності позивача за ціною 70913,30 грн та купівля спірної квартири, за час перебування в шлюбі з відповідачем за ціною 62280 грн була здійснена у проміжку часу двох з половиною місяців (продано- 23 лютого, придбано 04 травня 2017 року)..

Зі свого боку відповідач ОСОБА_3 на підтвердження вкладення нею коштів у придбання спірного майна надала суду апеляційної інстанції копію трудової книжки, яка підтверджує наявність у неї офіційного доходу, а отже можливість робити заощадження. Також долучено копію розписки, написаної відповідачкою, про отримання від матері ОСОБА_5 у позику грошових коштів.

Верховний Суд у постанові від 09.01.2020р. у справі № 367/7110/14 зазначив, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Разом з тим, у п. 3.2 договору купівлі-продажу спірного майна зазначено, що купівля цієї квартири проводиться за згодою чоловіка відповідачки ОСОБА_1 на укладення цього правочину та купівлю квартири, що буде їх спільною сумісною власністю, викладена у заяві, підпис на якій засвідчено державним нотаріусом. Також у справі є копія такої заяви позивача від 14.05.2017 р., в якій ОСОБА_1 дає згоду на укладення дружиною договору та підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості, визнаються їх спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності. При цьому в заяві позивач вказав, що вважає, що будь-які дії, спрямовані на придбання цього майна, відповідають інтересам їх сім`ї (а.с.14).

Отже, установивши, що спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована, апеляційний суд доходить висновку про визнання спірної нерухомості спільним сумісним майном подружжя та визначає, що кожному із подружжя належить по 1/2 частині у праві власності на це нерухоме майно.

Відтак, факт придбання спірного майна у період шлюбу за рахунок спільних коштів, незважаючи на різний від діяльності кожного із подружжя та наявність постійного чи тимчасового доходу, ОСОБА_1 у суді не спростовано та не доведено, що саме за його особисті кошти, виручені з продажу його квартири, було придбано спірне майно.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Разом з тим, підстав для відступлення від засади рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя суд апеляційної інстанції не вбачає.

Враховуючи, що позов та апеляційна скарга підлягають задоволенню частково, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню різниця в понесених сторонами витрат по сплаті судового збору у розмірі 550 грн, а з ОСОБА_3 в користь держави 3304 грн виходячи з вартості майна (660800 грн) та оспорюваної частки (2/3 частини) (із розрахунку: 4405,56 грн слід стягнути з відповідача в користь позивача, а 4956 грн з позивача в користь відповідача).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2020 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави 3304 (три тисячі триста чотири) гривні судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 550 (п"ятсот п"ятдесят) гривень понесених витрат за сплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: