КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1626/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/14652/19

13 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Олійника В.І.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року, ухвалених під головуванням судді Шум Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 23.02.2017 по 21.08.2019 у розмірі 177 233,20 грн.; при виплаті середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі врахувати зміни тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а також індекс зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги з 23.02.2017 по 21.08.2019.

16 жовтня 2019 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу через інфляційне збільшення суми боргу в сумі 15 634,68 грн. за час затримки виконання рішення суду; стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. компенсації за моральну шкоду.

24 жовтня 2019 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу через інфляційне збільшення суми боргу в сумі 25 121,37 грн. за час затримки виконання рішення суду; стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. компенсації за моральну шкоду.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року скасовано наказ № 281 від 21.10.2015р. Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про звільнення ОСОБА_1 . Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості». Стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн., однак, не дивлячись на його неодноразові звернення до відповідача, рішення суду про поновлення його на роботі не виконувалось.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 96 620,68 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь держави судовий збір у розмірі 1 453,41 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою від 03 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії судців Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року залишив без змін.

Відповідач не виконував рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року в частині поновлення на роботі, а тому відповідач згідно ст. 236 КЗпП України повинен йому сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23.02.2017 року по 22.08.2019 року.

Посилаючись на наведене позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року за період з 23.02.2017 року по 22.08.2020 року в розмірі 177 519 грн. 06 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 662 гривні 78 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції не встановив розмір середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду від 23.02.2017 року про поновлення на роботі, з врахуванням змін тарифних ставок і посадових окладів та премій передбачених колективним договором, з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги з 23.02.2017 року по 22.08.2019 року.

Вказував на те, що судом не врахований п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно якого у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Посилався на те, що суд не розглянув заяву позивача про збільшення позовних вимог, прийняту до розгляду ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року.

Крім того, зазначив, що суд не вирішив питання відшкодування позивачу судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року цивільну справу направлено до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення у справі.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 772,33 року.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на те, що додаткове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що розгляд питання про ухвалення додаткового рішення у справі відбувся без виклику в судове засідання. Зазначав, що суд не мотивував в чому полягає помилковість тверджень позивача щодо індексації заробітної плати та наявності підстав для стягнення компенсації втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги, та не зазначив, на які саме правовідносини розповсюджується ст. 95 КЗпП України та ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Вказував на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, не врахувавши, що не виконання відповідачем рішення суду щодо поновлення на роботі впродовж 2,5 років призвели до моральних страждань, втрати моральних життєвих зв`язків, дискредитації його як фахівця і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив, тому колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року скасовано наказ № 281 від 21.10.2015 року Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про звільнення ОСОБА_1 . Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості». Стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. (а.с. 34)

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з Державного підприємства «Український науково- дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 96 620,68 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь держави судовий збір у розмірі 1 453,41 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. (а.с. 18-20)

Постановою від 03 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року залишив без змін. (а.с. 8-17)

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2017 року за період з 23.02.2017 року по 22.08.2020 року в розмірі 177 519,06 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дійсно не було виконано рішення суду в частині поновлення на роботі.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації Державного підприємства «Український науково-дослідний навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року та складає 285,86 грн.

Період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить 621 робочих днів.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильноговисновку, що загальний розмір компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 становить 177 519,06 грн (621 х 285,86 грн.).

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив розмір середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду від 23.02.2017 року про поновлення на роботі, з врахуванням змін тарифних ставок і посадових окладів та премій передбачених колективним договором, з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги з 23.02.2017 року по 22.08.2019 року не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки фактично позивач звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а тому з урахуванням положень ст.. 236 КЗпП України, суд вірно визначив норму права, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі. Стягнення середнього заробітку з врахуванням змін тарифних ставок і посадових окладів та премій передбачених колективним договором та з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги можливе у разі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не за час невиконання рішення суду. Крім того, як встановлено судом позивач фактично працює у відповідача, однак його було поновлено не на посаді, з якої він був звільнений незаконно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу через інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 25 121,37 грн., суд виходив з того, що у даній справі такі вимоги не ґрунтуються на нормах закону, і такий висновок суду є вірними, оскільки спір між сторонами виник через невиконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а не через вимушений прогул, і доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Однак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за моральну шкоду з тих підстав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання моральної шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Невиконання відповідачем рішення суду в частині поновлення на роботі безумовно свідчить про порушення прав позивача, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення прав.

При визначенні розміру моральної шкоди, колегія суддів враховує, період невиконання рішення суду, тяжкість вимушених змін у його життєвих обставинах, ступінь моральних страждань та переживань, виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони були усунуті судом першої інстанції шляхом ухвалення додаткового рішення у справі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року підлягає залишенню без змін, додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню, та ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В іншій частині додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про стягнення моральної шкоди скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

В іншій частині додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Головуючий: Судді: