ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1785/21 Справа № 183/1232/17 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року по справі за позовом керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи Державне підприємство «Новомосковське лісове господарство», про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, витребування з незаконного володіння земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року керівник Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, звернувся до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи ДП «Новомосковське лісове господарство», про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, витребування з незаконного володіння земельної ділянки.

Вказували, що Піщанська сільська рада із перевищенням своїх повноважень розпорядилася земельною ділянкою державного лісового фонду, що в подальшому призвело до незаконного відчуження земель державної власності на користь фізичної особи, чим порушила майнові права та охоронювані законом інтереси держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо вказаних земель.

Зазначали, що п.23 рішення Піщанської сільської ради №1-18-У від 12 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, загальною площею 0,25 га на території АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності серії ЯЕ № 980223 від 31 березня 2008 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :03:014:0024.

На думку прокурора оскаржуване рішення, а саме його п.23 прийнято з порушенням п.«б» ч.1 ст.12 ЗК України, оскільки спірна земельна ділянка площею 0.25 га, що розташована по АДРЕСА_1 , яка на підставі п.23 зазначеного рішення Піщанської сільської ради передана у власність ОСОБА_2 , не являлася комунальною власністю, а відноситься до земель державної власності. Вказаний факт підтверджується інформацією ДП «Новомосковське лісове господарство», згідно якої спірна земельна ділянка відноситься до земель 75 кварталу, 2 виділ, які, відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Новомосковське лісове господарство», розроблених у 2004 році Київською експедицією ВО «Укрдержліспроект», відносяться до земель державного лісового фонду, що знаходяться у постійному користуванні зазначеного державного лісогосподарського підприємства. Крім того, факт належності спірної земельної ділянки ДП «Новомосковський лісгосп» встановлений постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі №20/5005/9915/2012. Зазначена земельна ділянка не вилучалась із земель державної власності лісогосподарського призначення і на час прийняття Піщанською сільською радою рішення про її надання у власність знаходилась у користуванні ДП «Новомосковський лісгосп». Приймаючи оскаржуване рішення Піщанська сільська рада, всупереч вимогам ст.20 ЗК України, фактично безпідставно та неправомірно змінила цільове призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення та незаконного розпорядилась зазначеною земельною ділянкою.

Оскільки Дніпропетровська обласна державна адміністрація як орган, уповноважений розпоряджатися землями державної власності, своєї згоди на передачу земельної ділянки державного лісового фонду у власність громадянину ОСОБА_2 не надавав і Піщанську сільську раду на це не уповноважував, то земельна ділянка вибула з володіння держави поза волею повноважного органу і має бути повернута власнику, з підстав, визначених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Також позивач посилається на доведеність у кримінальному провадженні № 0000006 факту перевищення головою Піщанської сільської ради ОСОБА_3 службових повноважень при прийнятті рішень щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду в межах 74 та 75 кварталів ДП «Новомосковський лісгосп» встановлений під час досудового розслідування кримінального провадження, оскільки ухвалою Новомосковського міськрайонного суду від 04 березня 2014 року зазначене кримінальне провадження, порушене відносно ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 365 КК України, - закрите у зв`язку з декриміналізацією.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд: визнати неправомірним і скасувати пункт п.23 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_1 » щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,25 га у АДРЕСА_2 ; визнати недійсним державний акт, серії ЯЕ №980223, від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0024, у АДРЕСА_2 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-08-126-01032; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:008:0230, розташовану в АДРЕСА_2 , у власність держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року позов керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави, в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0024, розташовану в АДРЕСА_2 .

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 632 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року в частині витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави земельної ділянки та відмовити в задоволенні цієї вимоги, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, скасувати вжиті ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2017 року по справі №183/1232/17 заходи забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована наступним: суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, суд здійснив запит проте не отримав відповіді про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 ; через необізнаність про розгляд справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 була позбавлена права заявити про пропуск позивачем строку позовної давності, Дніпропетровська обласна державна адміністрація дізналась про існування оскаржуваного прокуратурою рішення Піщанської сільської ради ще в 2009 році, 29 серпня 2011 року на спірну земельну ділянку накладено обтяження постановою прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна, Новомосковський місцевий прокурор знав про оскаржуване рішення з 2009 року, ОСОБА_1 набула права власності на спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 17 червня 2008 року, тобто за 9 років до звернення керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області до суду з даним позовом, апелянт просить застосувати позовну давність; п.23 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12 березня 2008 року не скасоване в судовому порядку, а відтак є чинним; державний акт від 31 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 на право приватної власності на земельну ділянку не визнаний недійсним у судовому порядку, а відтак є дійсним, тому відсутні підстави для витребування земельної ділянки у її законного володільця; оскільки є підстави для відмови в задоволенні позову повністю, апелянт просить скасувати вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову.

Новомосковська місцева прокуратура надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на дотримання місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 березня 2008 року Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області прийняла рішення №1-18/V «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_1 », пунктом 23 якого проект із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, які надаються у власність для будівництва та обслуговування земельної житлового будинку, а також передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.11-12).

На підставі цього рішення 31 березня 2008 року був оформлений відповідний державний акт серії ЯЕ № 980223 (т.1 а.с.9).

17 червня 2008 року ОСОБА_2 продав належну йому на праві власності земельну ділянку, отриману на підставі державного акту серії ЯЕ №980223, кадастровий номер :03:014:0024, розташовану в АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 (т.1 а.с.10).

Судом першої інстанції також встановлено, що Дніпропетровський апеляційний господарський суд своєю постановою від 13 листопада 2013 року у справі № 20/5005/9915/2012 прийняв рішення, яким визнав недійсними та скасував рішення Піщанської сільської ради № 26-16/У, 27-16/У, 28-16/У, 29-16/У, 30-16/У, 31-16/У, 32-16/У, 33-16/У, 34-16/У, 35-16/У, 36-16/У, 37-16/У, 38-16/У, 39-16/У, 40-16/У, 41-16/У, 42-16/У, 43-16/У, 44-16/У, 45-16/У, 46-16/У, 47-16/У, 48-16/У, 49-16/У, 50-16/У, 51-16/У, 52-16/У, 53-16/У, 54-16/У, 55-16/У, 56-16/У, 57-16/У, 58-16/У, 59-16/У, 60-16/У, 61-16/У, 62-16/У, 63-16/У, 64-16/У, 65-16/У, 66-16/У, 67-16/У, на підставі яких земельні ділянки НОМЕР_1 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство» були незаконно вилучені із земель лісового фонду та введені у межі села Піщанка зі зміною їх цільового призначення на землі житлової і громадської забудови.

На підставі зазначених рішень, до їх скасування судом, Піщанська сільська рада 12 березня 2008 року прийняла оскаржуване рішення, яким передала у власність громадянам земельні ділянки, в тому числі, згідно з пунктом 23 цього рішення, - у власність ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України, повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі спочатку органом місцевого самоврядування, а в подальшому відчуження її сторонній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. У цій справі не тільки прокурора, Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Піщанської сільської ради, але й ОСОБА_1 .

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Суд установив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку за відплатним договором у ОСОБА_2 , який був власником цієї земельної ділянки на підставі оскарженого рішення сільської ради.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс208) у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

Таким чином, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, суд здійснив запит, проте не отримав відповіді про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє.

З матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2017 року суд першої інстанції здійснив запит (т.1 а.с.31) до Відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1

19 квітня 2017 року місцевим судом отримано відповідь на зазначений запит (т.1 а.с.35), згідно якої ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_3 .

Саме за цією адресою відповідачу ОСОБА_1 суд першої інстанції направляв копію позовної заяви з додатками та повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, вказана адреса також зазначена апелянтом в апеляційній скарзі (т.2 а.с.81).

В матеріалах справи містяться рекомендоване повідомлення про вручення ОСОБА_1 копії позовної заяви з додатками з її власноручним підписом (т.1 а.с.61), про вручення судових повісток з її власноручним підписом (т.1 а.с.72,132,134,216,226, т.2 а.с.10,34,57).

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 знала про розгляд справи та належним чином повідомлялась про її розгляд, матеріали справи не свідчать про порушення місцевим судом відповідних норм процесуального права як на тому наполягала апелянт.

Клопотання апелянта про застосування до виниклих відносин позовної давності не підлягає розгляду.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що була позбавлена заявити клопотання про застосування строків позовної давності через необізнаність про розгляд справи в суді першої інстанції.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

Зважаючи на те, що відповідач була належним чином повідомлена про про час і місце розгляду справи, рішення у даній справі не є заочним, підстави для вирішення апеляційним судом заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, яка міститься в апеляційній скарзі відсутні.

Посилання апелянта на те, що п.23 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12 березня 2008 року не скасоване в судовому порядку, а відтак є чинним; державний акт від 31 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 на право приватної власності на земельну ділянку не визнаний недійсним у судовому порядку, а відтак є дійсним, тому відсутні підстави для витребування земельної ділянки у її законного володільця колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-53цс12), відсутність такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок включно із земельною ділянкою, наданою згідно з пунктом 23 оскарженого рішення ОСОБА_2 , свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого територіальна громада села Піщанки набула право власності на відповідні земельні ділянки. Отже, оскаржене рішення не є первинною підставою вибуття земельних ділянок з власності держави в особі Дніпропетровської ОДА.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що визнання недійсним та скасування пункту 23 оскарженого рішення не є необхідним для подальшого витребування майна з незаконного володіння.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (з 14 жовтня 2008 року абзац перший частини першої статті 116 ЗК України доповнений словами «або за результатами аукціону»).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видання державного акта та до 01 травня 2009 року; з 01 травня 2009 року стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права).

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Отже, визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги, підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2012 року відсутні.

Оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року зупинена дія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року, його дія за результатами апеляційного перегляду підлягає поновленню.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.