Справа № 159/4064/20
Провадження № 2/159/68/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судових засідань Щесюк Н.Й.,

з участю: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні (усному) в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивачі 13.08.20 р. звернулись до суду з вказаним вище спільним позовом, просять визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , що належить їм на праві власності. Свої вимоги позивачі обгрунтовують тим, що позивач ОСОБА_1 19.09.08 р. уклав шлюб з відповідачем. З 02.04.14 р. відповідач була зареєстрована за вказаною вище адресою. У березні 2019 р. відповідач сім`ю залишила та почала проживати у іншому місці і на спірній житловій площі не проживає більше року. У червні 2020 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем у розглядуваній справі. Факт реєстрації відповідача у їх квартирі позивачі розцінюють як порушення їх прав та вважають, що відповідач втратила право користування вказаним вище житлом у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації місця проживання понад установлені строки. Покликаючись на ст. 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 9 ЖК УРСР, ст. ст. 311, 319, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156, 109, 71, 72 ЖК УРСР, просять позов задовольнити.

Провадження у справі було відкрито за ухвалою суду від 02.09.20 р..

Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачеві надіслано судом у встановленому законом порядку.

За станом на 12.01.21 р. до суду не надійшло відзиву відповідача на позовну заяву.

У судовому засіданні 12.01.21 р. позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , кожен зокрема, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просять позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім того позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що його шлюб з відповідачем є розірваним у судовому порядку з 17.09.20 р., однак відповідач залишила місце проживання ще влітку 2019 р., при цьому у спірній квартирі залишились проживати: його з відповідачем спільна дитина та дитина відповідача. Остання до дітей не навідується, веде неналежний спосіб життя, він згодом оголосив її у розшук та порушив питання про позбавлення її батьківських прав. Однак на засідання комісії Ковельської міськради Волинської області з цих питань відповідач не з`являлась, а на даний час у суді є позов про позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім того позивач ОСОБА_2 суду пояснила, що порушення свого права фактом реєстрації відповідача, місце перебування якої на даний час не відоме, у належній їй квартирі, за таких обставин вбачає можливість оформлення відповідачем кредитів, питання про комунпослуги.

У судове засідання позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явились, хоча, кожен зокрема, належно повідомлені. Про причини неявки суду не повідомили. Попередньо подали до суду заяви з проханням справу розглядати у їх відсутності, зазначивши, що позов підтримують та просять позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча належно повідомлена. Причини неявки суду не повідомила.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності сторін, які не з`явились.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як зазначено у ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як відмічено вище, за положеннями ст. 81 ЦПК України «Обов`язок доказування і подання доказів», кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, заслухавши пояснення позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів безпідставні та не підлягають до задоволення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 11.11.97 р., виданого згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду, позивачі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є співвласниками вказаної вище спірної квартири.

Як стверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 04.08.06 р., ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали між собою шлюб 04.08.06 р., актовий запис № 364, та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_8 .

Позивачі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та відповідач, крім того, зареєстровані як такі, що проживають у вказаній вище спірній квартирі, що стверджується копіями їх паспортів, копією аркушів будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у буд. АДРЕСА_2 .

Таким чином всі позивачі у справі є співвласниками спірної квартири, де вони і зареєстровані проживаючими (за вийнятком позивача ОСОБА_4 ), як і відповідач.

Відповідач вселилась і зареєстрована у спірній квартирі, право власності на яку зареєстроване за позивачами, зі згоди позивачів.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником квартири і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

У своїй позовній заяві позивачі, закладаючи вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, покликаються саме на ці норми права.

Однак суд вважає, що на даний час немає підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловою площею у спірній квартирі, з огляду на таке.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається за членами сім`ї (в т. ч. колишніми) власника жилого приміщення у їх відсутність.

За змістом зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позов закладено до суду 13.08.20 р.. У позовній заяві позивачі вказали, що відповідач не проживає у спірній квартирі з березня 2019 р..

Однак у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що відповідач не проживає у спірній квартирі з літа 2019 р..

Позивачами на підтвердження своїх позовних вимог надано суду копію довідки № 3 631/01.07.20 від 01.07.20 р., виданої Ковельським ВП ГУ НП у Волинській області, згідно з якою ДОП зазначив, що за свідченнями мешканців будинку АДРЕСА_3 , відповідач не проживає у спірній квартирі більше року.

Крім того на підтвердження своїх позовних вимог позивачами надано суду копію довідки № 69 від 11.08.20 р., виданої ТзОВ «КД 2 Верес», згідно з якою за свідченнями сусідів відповідач «біля» більше року не проживає у будинку АДРЕСА_3 у спірній квартирі.

Тому вказані вище довідки суд оцінює критично. Так, аналізуючи їх зміст, суд зважає на те, що їх зміст особи, які їх видали, формували з огляду на свідчення невизначених (не зазначених у довідках) фізичних осіб «мешканців будинку АДРЕСА_3 »; «сусідів». При цьому кому та коли саме і які саме «мешканці будинку», «сусіди», та з якої підстави надавали такі свідчення, з вказаних вище довідок не випливає. Також встановити, коли саме відповідач залишила спірну квартиру, з врахуванням розбіжностей у даних позовної заяви та пояснень позивача ОСОБА_1 у суді, не є можливим.

За змістом ст. 213 ЦПК України, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є безпосередність дослідження доказів судом під час розгляду справи.

Однак свідки (у тому числі будь - які особи як мешканці будинку чи сусіди) судом не допитувались та позивачі клопотання про допит свідків до суду не подавали.

Тому вказані вище довідки не можуть бути достатнім доказом того, що відповідач, дійсно, більше року з неповажних причин відсутня по місцю реєстрації свого місця проживання у спірній квартирі.

Виходячи з положень ст. ст. 9, 41 Конституції України, відповідач, яка вселена у спірну квартиру зі згоди позивачів, будучи за станом на подання розглядуваного позову до суду - членом сім"ї позивача ОСОБА_1 , і маючи право на користування спірною квартирою, за встановлених судом обставин, цим не порушує гарантовані ст. ст. 316, 319 ЦК України права позивачів як співвласників квартири.

Згідно положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд також враховує, що після звернення з розглядуваним позовом до суду позивач ОСОБА_1 звернувся у поліцію з приводу проведення розшуку відповідача, як це він пояснив у судовому засіданні. Тому у зв`язку з якими причинами вже 01.07.20 р. ДОП Ковельського ВП ГУ НП у Волинській області з`ясовував факт проживання чи непроживання відповідача у спірній квартирі, з такої довідки встановити не видається за можливе, а позивач ОСОБА_1 в суді пояснив, що ним після звернення з розглядуваним позовом до суду проводилась діяльність по підготовці інших позовів до відповідача. Тобто зміст поданої суду довідки, на думку суду, не відображає об"єктивно тієї обставини, що підлягає встановленню судом.

Доказів того, що позивач ОСОБА_1 звертався у поліцію з приводу проведення розшуку відповідача; чи оголошено та чи проводився такий розшук, які його результати; що відповідач характеризується як особа, яка веде аморальний чи антисоціальний спосіб життя тощо до подання розглядуваного позову до суду і у зв"язку з таким позовом, позивачами суду не надано.

Суд враховує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати один рік. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила одного року. Тому, вирішуючи такий спір по суті, суд має з`ясувати і врахувати причину непроживання, як стверджують позивачі, відповідача у спірній квартирі більше року.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Однак з наданих позивачами суду письмових доказів таку обставину як день, коли відповідач залишили спірну квартиру, якою є причина тривалого, як стверджують позивачі, непроживання відповідача у спірній квартирі, встановити не виявляється за можливе.

Докази, надані позивачами на підтвердження своїх вимог, не є, на думку суду, достатніми у своєму взаємозв`язку і сукупності для висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог і втручання держави у гарантоване Конституцією України та п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право кожної особи, окрім інших прав, на повагу до її житла.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»).

Тому позовні вимоги позивачів суд вважає такими, що до задоволення не підлягають з огляду на те, що їх підставність не доведена належно у суді. У задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 262, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 9, 41, 47 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, ч. 1 ст. 383, ст. ст. 316, 319, 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 150, ч. ч. 1, 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і. н. НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і. н. НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і. н. НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і. н. НОМЕР_7 , паспорт серії НОМЕР_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ;

відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серії НОМЕР_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду складено 21.01.21 р..