Справа № 349/1580/20
Провадження № 22-ц/4808/637/21
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Горейко М.Д.,

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду, ухвалене суддею Могилою Р.Г. 17 лютого 2021 року, повний текст якого виготовлено 22 лютого 2021 року, та додаткове рішення Рогатинського районного суду, ухвалене суддею Могилою Р.Г. 10 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 проживає по сусідству та є суміжним землекористувачем за вказаною адресою.

26 червня 2020 року позивач з чоловіком та дітьми перебувала на своїй присадибній ділянці, де в цей час також знаходилась свідок - ОСОБА_3 . В цей час до них підійшла відповідач ОСОБА_2 та вчинила словесну суперечку через спірне суміжне користування земельними ділянками.

В ході суперечки відповідач непристойно висловлювалась на адресу позивача, називала у непристойній формі жінкою легкої поведінки та розповсюдила інформацію, що чоловік позивача не є батьком їх дітей.

Доказом того, що вказана подія мала місце є матеріали перевірки заяви позивача Рогатинським відділенням поліції Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області. Зокрема, довідка про результати розгляду звернення та талон-повідомлення єдиного обліку №2172 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію.

ОСОБА_1 вказувала, що інформація, щодо того що її чоловік не є батьком їх із нею дітей є недостовірною, а у свідоцтві про народження дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначено батька - ОСОБА_6 .

Зазначила, що поширення вказаної інформації порушує її немайнові права на честь і гідність, свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача та впливає на зниження цінності її особи, що спричиняє їй моральну шкоду.

Розповсюджену інформацію позивач не вважає оціночним судженням.

Просила зобов`язати ОСОБА_2 спростувати вказану недостовірну інформацію у присутності ОСОБА_6 , дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 вибачитись за нанесені позивачу образи у той же спосіб та стягнути на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації та нанесення образи в розмірі 75000 грн. і понесені судові витрати зі сплати судового збору та послуг адвоката.

Рішенням Рогатинського районного від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Рогатинського районного суду від 10 березня 2021 року задоволено частково заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Окуневича М.В. щодо розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6200 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивувала тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не взяв до уваги надані докази, зокрема, покази свідків та долучені до позову матеріали перевірки заяви позивача до Рогатинського відділення поліції Тисменицького ВП ГУНП.

Апелянт зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що поширена відповідачем інформація є оціночним судженням, та на підтвердження недостовірності такої інформації надає свідоцтво про народження дітей, в якому їх батьком зазначено ОСОБА_6 .

Зазначає, що суд у своєму рішенні дав оцінку лише одній позовній вимозі - спростування недостовірної інформації, та не мотивував підстави відмови у стягненні моральної шкоди.

Вказує, що ОСОБА_2 нанесла апелянту образу, чим принизила її честь і гідність, і внаслідок таких дій вона перенесла моральні страждання, погіршився її морально-психологічний стан, а такі переживання негативно впливають на відносини в сім`ї.

Просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити .

Представник ОСОБА_2 - адвокат Окуневич М.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що суд прийшов до вірного висновку про те, що події, які відбулись 26.06.2020 року є оціночним судженням зі сторони відповідача. Недостовірну інформацію вона не поширювала. Відповідач не констатувала факт, а поставила позивачу запитання і запропонувала дати на нього відповідь. Зазначив також, що суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення, як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено законодавством України. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, стягнути понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта - адвокат Олексюк Л.В. доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач та її представник - адвокат Окуневич М.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення та додаткове рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії Довідки про результати розгляду звернення ОСОБА_1 , яка складена 11 вересня 2020 року дільничим Рогатинського відділення поліції Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області, 26 червня 2020 року близько 16 год. на земельній ділянці в с. Чесники Рогатинського району між сусідами ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які перебувають у неприязних відносинах з приводу меж їхніх суміжних земельних ділянок, мав місце словесний конфлікт, в ході якого вони висловлювалися нецензурними словами. Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 та інших осіб не складався, оскільки відсутня об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, так як земельна ділянка не являється громадським місцем (а.с. 10).

Встановлено також, що відповідно до копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13, 14).

Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції дав показання про те, що 26 червня 2020 року близько 16 год. він з дружиною, дітьми та сусідкою ОСОБА_3 на своїй присадибній земельній ділянці складали сіно. В цей час до них підійшла сусідка ОСОБА_2 , з якою вони перебувають у неприязних відносинах, і висловлювалася в їхню сторону нецензурними словами. Також під час даного конфлікту ОСОБА_2 в присутності дітей та сусідки ОСОБА_3 сказала, що діти ОСОБА_6 "нагуляні".

Аналогічні показання дала свідок ОСОБА_3 , яка є двоюрідною сестрою позивача.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що поширена відповідачем відносно позивача інформація, що її чоловік ОСОБА_6 не є батьком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , є оціночним судженням, за яке не передбачено притягнення до відповідальності, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Статтею32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В той же час, ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 270, 277, 297 ЦК України позивач вправі ставити питання про захист порушеного немайнового права. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Пунктами 15, 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

При цьому відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 26 цієї Постанови, та статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено статтями 16 та 277 ЦК України.

Згідно із статтями 12 та 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи поданий позов та апеляційну скаргу, сторона позивача зазначила, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, а також вона не може вважати таку оціночним судженням.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовностилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2021 року у справі №755/17768/18-ц (провадження №61-15024св19), від 13 травня 2021 року у справі №320/8645/17 (провадження №61-4058 св 20).

В постанові від 17.06.2020 року у справі №347/2475/15-ц (провадження №61-530св18) Верховний Суд зазначив, що особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

В даній справі поширена відповідачем інформація не містить безспірних тверджень про достовірні факти, що стосуються позивача, а тому з урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява №72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Однак в даному випадку суд першої інстанції вірно взяв до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Суд врахував розуміння відомостей фактичного характеру, які не відповідають дійсності та порочать особу, та розмежував такі відомості від думок, критичних висловлювань, ідей, оціночних суджень, висловлених відповідачем у порядку реалізації конституційного права на свободи вираження думки і слова.

Оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, що стало підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Крім того, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК (п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1).

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду по відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо позовних вимог про спростування недостовірної інформації та зобов`язання вибачитись, а фактично зводяться до переоцінки доказів.

При цьому допит в якості свідка ОСОБА_3 , про що клопотав в суді апеляційної інстанції представник апелянта, тільки підтверджував би факт розмови між сторонами 26.06.2020 року, однак не може свідчити про помилковість висновків суду щодо суті сказаного. Крім того, дана особа вже давала показання під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не надав обґрунтування відмові у вимозі про відшкодування позивачу моральної шкоди, а тому слід зазначити наступне.

Так, згідно з пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 280 ЦК України регламентовано, що моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано такої шкоди.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Суд першої інстанції, встановивши, що інформація, яку поширювала відповідач, зокрема, висловлювання в сторону позивача, є її оціночним судженням дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в тому числі і відшкодування моральної шкоди, оскільки особисті немайнові права позивача порушено у даній справі не було.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації особи, а тому до задоволення також не підлягає.

Однак, хоча суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, враховуючи незазначення ним в мотивувальній частині рішення обґрунтування відмови в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, дане рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо стосується оскарження апелянтом додаткового рішення Рогатинського районного суду від 10 березня 2021 року про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то судом враховано таке.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що в суді першої інстанції представником ОСОБА_2 - адвокатом Окуневичем М.В. подано договір №79/20 від 13.11.2020 року про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт №1-79/20-ц від 26.11.2020 року на загальну суму 1700 грн., зокрема, за ознайомлення із матеріалами справи - 200 грн., вивчення, консультація та роз`яснення клієнту предмету та підстав позову - 500 грн., підготовка та подання відзиву на позовну заяву - 1000 грн. (а.с. 37) та квитанцію до прибуткового касового ордера від 26.11.2020 року на вказану суму (а.с. 36).

До витрат на професійну правничу допомогу адвокат Окуневич М.В. відніс також витрати, викладені в акті виконаних робіт від 21.01.2021 року, зокрема, представлення інтересів клієнта у судових засіданнях у справі 01.12.2020 року, 16.12.2020 року, 21.01.2021 року, вартість яких по 500 грн. за кожне засідання, загальна сума - 1500 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що представником відповідача не долучено документів, що свідчать про оплату гонорару у розмірі 1500 грн. за участь у судових засіданнях, оформлених в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а тому такі кошти не можуть бути стягнуті з позивача на користь відповідача.

Що стосується стягнення судом судових витрат на правову допомогу у вигляді «гонорару успіху», то слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19) вказала, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Таким чином, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у разі укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху», не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд, застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Такий правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2021 року за результатом розгляду справи №670/1021/15-ц

Оскільки суд першої інстанції врахував співмірність "гонорару успіху" представника відповідача - адвоката Окуневича М.В. з складністю справи та наданими адвокатом послугами, колегія суддів погоджується із висновком щодо зменшення його розміру та його стягнення в розмірі 3000 грн.

За таких обставин, апеляційний суд вказує, що додаткове рішення суду в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення такого розміру до 4700 грн. (1700,00 грн. за надання правничої допомоги + 3000,00 грн. "гонорару успіху"), оплата та отримання яких підтверджена належними доказами.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_2 2000 грн. на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з наданим суду Актом виконаних робіт (наданих послуг) №1/4-79/21-ц від 19.04.2021 року, їх перелік становить: ознайомлення з апеляційної скаргою, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу - 1000,00 грн.; представлення інтересів клієнта в апеляційному суді 17.05.2021 року - 1000,00 грн., разом - 2000,00 грн. (а.с. 143).

Однак, судове засідання в суді апеляційної інстанції тривало менше однієї години, що стверджується протоколом судового засідання, а підготовка відзиву на апеляційну скаргу вочевидь не вимагала значних витрат часу, враховуючи те, що такий є практично аналогічним відзиву на позовну заяву. Таким чином наведене свідчить про завищення адвокатом вартості таких послуг.

Верховний Суд у постановах від 02.07.2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19), від 31.07.2020 року у справі №301/2534/16-ц (провадження №61-7446св19), додатковій постанові Верховного Суду від 19.11.2020 року в справі №734/2313/17 (провадження №61-7550св19) зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З огляду на викладене, апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (складання та оформлення відзиву на апеляційну скаргу та участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, апеляційний суд вважає за можливе зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Рогатинського районного суду від 17 лютого 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Додаткове рішення Рогатинського районного суду від 10 березня 2021 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4700 грн. 00 коп. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000 грн. 00 коп. понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рогатинського районного суду від 17 лютого 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Рогатинського районного суду від 10 березня 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 4700 (чотири тисячі сімсот) грн. 00 коп. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 1000 (одну тисячу) грн. 00 коп. понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.