ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/95/21 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 смт Золочів

Золочівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Чернової О.В.,

за участю секретаря Дмитренко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в смт Золочів Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілоан" про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

27.01.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просить суд визнати договір позики, укладений між ним та ТОВ "Мілоан", недійсним. Окремим клопотанням просив витребувати додаткові докази по справі, а саме у відповідача оригінал договору позики, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Мілоан".

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та ТОВ «Мілоан» було укладено договір, відповідно до якого ним було отримано позику, однак, ознайомившись зі змістом договору, він вважає, що укладений договір є недійсним, оскільки позивач вважає, що кредитний договір не був підписаний з його боку, сторони не домовились про всі визначені законодавством істотні умови, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача.

Також вказував, що при укладанні оскаржуваного правочину йому не було надано в повному обсязі інформації щодо кредитування (не було визначено сукупної вартості кредиту; не надано розрахунок загальних витрат за споживчим кредитом). Посилався на те, що позичальник скористався тим, що у нього бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору та введено його в оману при отриманні кредитних послуг (в частині істотних умов договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом). Також посилався на те, що умови договору позики є несправедливими та правочин укладено із використанням ТОВ "Мілоан" нечесної підприємницької діяльності.

20.04.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги, в яких представник просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що кредитний договір підписаний позивачем у відповідності до положень ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" - за допомогою електронного підпису позивача одноразовим ідентифікатором. Кошти були перераховані на рахунок позивача. Також представник зазначив, що вказаний кредитний договір є уже шостим, який укладався між позивачем та відповідачем, позивачем також було двічі внесено кошти на рахунок відповідача з метою погашення заборгованості за спірним договором. Безпідставне посилання позивача на порушення вимог Закону України "Про споживче кредитування", оскільки у відповідності до положень п.1 ч.2 ст.3 Закону України "Про споживче кредитування" цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитування. Також представник зазначив, що в п. 5.1 Кредитного договору позивач підтвердив, що інформація надана позивачу з дотриманням законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне її розуміння. Правилами надання фінансового кредиту передбачена відповідальність посадових осіб відповідача, а тому посилання позивача на несправедливі умови є безпідставними.

Позивач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Від позивача надійшла заява про слухання справи за його відсутності, в якій він просив задовольнити заявлені вимоги.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 наголошував, що укладений між сторонами кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 207, 215, 638 ЦК України та суперечить Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про споживче кредитування", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про електронну комерцію" оскільки позивач кредитного договору не підписував, відсутні визначені законами істотні умови договору, відповідачем не повідомлено йому всю необхідну інформацію про умови договору.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.

У ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину. За змістом частин 2-3 статті 215 ЦК України порушення умови дійсності правочину може мати наслідком його недійсність у силу закону (нікчемність) або бути підставою для визнання його недійсним у випадку оскарження до суду (оспорюваність).

Визнання договору недійсним означає визнання його недійсним як юридичного факту, наслідком чого є також недійсність зобов`язань сторін, які виникли на підставі такого договору. Відповідно до норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин. Договір як документ не може бути визнано недійсним.

Неукладений договір не є юридичним фактом, не може бути визнаний недійсним та не тягне жодних правових наслідків. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2019 року між ТОВ "Мілоан" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8608075, відповідно до п. 1.1 якого позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки, що визначені договором.

Відповідно до п.1.2 Договору сума кредиту становить 14 999,00 грн. у валюті: українській гривні.

Відповідно до п.1.3, 1.4 Договору кредит надається строком на 15 днів з 26.09.2019 року, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 11.10.2019 року.

Відповідно до п. 1.5 Договору сукупна вартість кредиту складає 8249,45 грн. в грошовому виразі та 1,338.0 відсотків річних у процентному значенні і включає в себе складові, визначені у п. п. 1.5.1-1.5.2. Договору.

Згідно п.1.5.1. Договору комісія за надання кредиту 1499,90 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Відповідно до п.1.5.2. Договору проценти за користування кредитом 6749,55 грн., які нараховуються за ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Вказаний договір був укладений між сторонами на підставі анкети-заяви ОСОБА_1 на кредит №8608075, створеної 26.09.2019 року на офіційному сайті ТОВ "Мілоан".

Також між сторонами було укладено Додаток №1 до кредитного договору - "Графік розрахунків", згідно якого визначено порядок та строки повернення кредиту та платежів за ним.

Згідно п.6.1. Договору цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на веб-сайті товариства miloan.ua.

Відповідно до п.6.2. Договору, розміщені в особистому кабінеті Позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (sms) на мобільний телефонний номер Позичальника або передається іншим чином засобами зв`язку, вказаними Позичальником під час реєстрації Особистого кабінету, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту) в Особистому кабінеті на сайті Товариства. Після укладення цей кредитний договір розміщується в особистому кабінеті Позичальника.

Зі змісту п.6.3. Договору вбачається, що приймаючи пропозицію Товариства про укладення цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у тому числі правилами та графіком розрахунків) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщений на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.6.4 Договору, укладення Товариством кредитного договору з Позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом Позичальника. У зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.

Зі змісту п.6.5 Договору, цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Відповідно до п. 7.1 Договору, цей договір, що складається з правил та індивідуальної частини, набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" - електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Нормою ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 цього Закону, передбачено поняття "підпис у сфері електронної комерції". Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Основними ознаками договору є: є домовленість, тобто для його існування повинен бути компроміс, волевиявлення учасників, яке збігається; для договору повинна бути домовленість двох чи більше осіб, що означає, що з волевиявлення лише однієї сторони не може виникнути договір.

Відсутність волевиявлення означає, що сторона не мала на меті укладати відповідний договір та не укладала його.

Згідно із цитованою вище статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, в даному випадку є заінтересовані (внутрішня воля) в укладенні договору суб`єкти, які для мети завершення укладення договору повинні досягти згоди (зовнішній прояв волі) з усіх істотних умов, а також у визначених законом випадках здійснити реєстрацію договору. Отже в обставинах, коли договір не було укладено, наявний такий елемент як відсутність волевиявлення на вчинення правочину.

Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмовій формі (ст. ст. 1054, 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як вбачається із наданої роздруківки з електронного файлу з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Мілоан", ОСОБА_1 підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Після підписання кредитного договору одноразовим ідентифікатором, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті позивача та перераховані кошти, відповідно до умов договору на його картку, що підтверджується платіжним дорученням №348446 від 26.09.2019 року.

Згідно меморіальних ордерів №2041147 від 11.10.2019 та № 3223136 від 10.11.2019 ОСОБА_1 сплачувалася заборгованість по кредитному договором №8608075 на суму 1949,87 грн та 2500,00 грн. відповідно.

Позивач не надав доказів того, що він в повному обсязі повернув позивачу отримані кошти, як і не довів що він відмовився від укладення кредитного договору в порядку, передбаченому ч.2 ст.1056 ЦК України.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, під час слухання справи судом було встановлено, що договір підписаний позивачем з врахуванням положень Закону України "Про електронну комерцію" та є укладеним у відповідності до положень статті 1046 ЦК України, так як на виконання умов Кредитного договору позивач отримав кошти в сумі 14999,00 грн.

Враховуючи, що на підставі досліджених доказів у справі встановлено, що ОСОБА_1 , зареєструвавшись на сайті та направивши заяву на укладення договору, підтвердивши свою згоду на його укладення, будучи ознайомленим з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, отримавши кредитні кошти на банківський рахунок та в належний спосіб пройшовши електронну ідентифікацію, уклав договір в порядку, передбаченому чинним законодавством та фактично договір розпочав виконуватись сторонами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Згідно зі ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

При зверненні до суду з позовом позивач посилався на порушення вимог Закону України "Про споживче кредитування", як на підставу визнання кредитного договору недійсним.

В той же час варто зазначити, що згідно п.1 ч.2 ст.3 Закону України "Про споживче кредитування" цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Як вбачається з умов Договору, строк погашення кредиту встановлений до одного місяця - 15 днів, а тому суд вважає, що на правовідносини які виникли між сторонами не поширюються вимоги Закону України "Про споживче кредитування".

Проаналізувавши умови оспорюваного договору можна зробити висновок, що договір підписаний (з використанням положень Закону України "Про електронну комерцію"), строк дії договору визначений в п.7.1 Договору, відповідальність сторін - визначена розділом 4 Договору, порядок зміни та припинення договору визначено розділом 7 Договору, строк внесення фінансового активу та умови взаєморозрахунків - визначені п.1,3, 1.6 та Графіком розрахунків, який є невід`ємним додатком до договору.

Позивач звертаючись до суду з позовом також просив визнати недійсним Кредитний договір у зв`язку із введенням його в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема на рахунок відсоткової ставки.

Як вбачається, із умовами даного договору, у тому числі із встановленими відсотками, позивач був ознайомлений в повному обсязі, доказів введення відповідачем в оману позивача не надано.

Згідно п. 1.5.1 договору визначено сплату комісії за надання кредиту у розмірі 1499,90 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово, а тому відповідач не мав права встановлювати платежі за дії, які не є послугою в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів" і така умова договору є нікчемною.

Таким чином, зазначена комісія за надання кредиту є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункт договору, який передбачає її сплату, є нікчемним та не потребує визнання судом його недійсним.

Також позивач зазначає, що договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, а тому у відповідності до положень статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" такий договір є недійсним.

За положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами ведення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Крім того, позивач в позові зазначає, що в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" в договорі взагалі не передбачена відповідальність кредитодавця за невиконання зобов`язань та такий істотний дисбаланс встановлених договором прав та обов`язків сторін є несправедливими по відношенню до позичальника, а тому зазначені положення договору мають бути визнані недійсними, а договір визнаний недійсним в цілому.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначала, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв`язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Як вбачається з умов Кредитного договору, розділ 4 (індивідуальна частина) містить положення про відповідальність Позичальника. В той же час, Правила надання фінансових кредитів ТОВ "Мілоан" (з якими позивач ознайомився про що зазначено в п. 5.1 Кредитного договору) в Розділі 9 передбачає відповідальність посадових осіб Товариства, до посадових обов`язків яких належать безпосередньо робота з клієнтами, укладення та виконання договорів.

Згідно правового висновку Верховного Суду України по справі № 6-80цс12 від 12.09.2012 р. відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Також судом встановлено, що 26.12.2019 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал»» та ТОВ "Мілоан" було укладено договір №44-МЛ про відступлення прав вимоги, згідно з яким ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал»» було отримано право вимоги відносно боржника - ОСОБА_1 за кредитним договором №8608075 від 26.09.2019 року.

Отже, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал»» є новим кредитором за кредитним договором від 26.09.2019 року та на момент відступлення прав вимоги набуло право вимоги до ОСОБА_1 у загальному розмірі 61996,00 грн.

Крім цього, згідно довідок за підписом генерального директора ТОВ «Мілоан» Вініченко О.В. від 6/9/2019, 9/26/2019, 6/21/2019, 7/18/2019 та 8/23/2019 ОСОБА_1 повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договорами №1679333 від 15.05.2019, №1849911 від 27.08.2019, №7560212 від 13.06.2019, № 8749745 від 03.07.2019 та №9939668 від 03.08.2019, у тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів, внаслідок чого зазначені кредитні договори припинили дію.

За на викладені обставини, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що Договір не підписаний ним та не містить всіх істотних умов. Окрім того, позивачем не заперечується факт отримання коштів.

Проаналізувавши зміст спірного договору, суд встановив, що кредитний договір №8608075 від 26.09.2019 року містить всі передбачені законодавством України істотні умови, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується електронним підписом позивача про прийняття пропозиції укласти договір, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись нормами матеріального права та ст.ст. 7, 10, 76- 81, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Мілоан", , адреса: 04107, м. Київ, вул. Багговутівська, б. 17-21.

Повний текст рішення виготовлено 24.05.2021.

Суддя О. В.Чернова