Справа № 569/4373/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року Рівненський міський суд

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради в особі керівника Сергеєва Миколи Павловича про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації поширену інформацію, зобов`язання спростувати поширену інформацію, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради в особі керівника Сергеєва Миколи Павловича про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації поширену інформацію, зобов`язання спростувати поширену інформацію, стягнення моральної шкоди звернувся ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали, просять суд їх задоволити та визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь і гідністю та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 поширену начальником Комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради Сергеєвим Миколою Павловичем під час наради експертів інформацію про те, що саме він вчинив злочин та викрав квитанцію та те, що він і є той самий «пацюк»; зобов`язати відповідача у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену відповідачем стосовно нього недостовірну інформацію шляхом вибачення у нього в присутності колективу експертів, які були на нараді 02.12.2019 р., за приниження його честі, гідності та ділової репутації; стягнути з відповідача на його користь 50 000 гривень моральної шкоди, завданої розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність та ділову репутацію; стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 з 1999 року працює у відділі судово-медичної експертизи трупів Комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради, а з 01 грудня 2016 року переведений на посаду завідувача відділу чергових судово-медичних експертів.

Дана обставина підтверджується дослідженою в судовому засіданні кс.копією трудової книжки НОМЕР_1 ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата заповнення 01 вересня 1986 року.

Як було встановлено в судовому засіданні, 02 грудня 2019 року о 13 год. були призначені збори експертів комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради з метою повідомлення ОСОБА_2 , керівником комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради, про те, що невідома особа звертається до державних органів зі скаргами на установу, в яких вказує, що вони незаконно вимагають гроші. Також, він повідомив колегам про методи, якими вони намагаються з`ясувати дану ситуацію.

Вказаної обставини не заперечили у в судовому засіданні учасники судового процесу.

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 , зокрема, він повідомив про те, що вдалося знайти автомобіль, на якому невідома особа приїздить до поштових відділень, з яких направлялися скарги. Після цього, він показав фото вказаного транспортного засобу та запитав колег, чи знайомий їм вказаний автомобіль. Позивач ОСОБА_1 повідомив, що це автомобіль його знайомої. Після чого, ОСОБА_2 запитав у ОСОБА_1 хто ця людина, чи спілкується він з нею та чи можна її запросити для надання пояснень. Після чого нараду було завершено. В ході бесіди з експертами він жодну конкретну людину не називав «пацюком» та не звинувачував у вчиненні злочину, що підтверджується звукозаписом наради. А також протоколом спільного засідання щодо розгляду звернення ОСОБА_1 щодо діяльності керівника комунального закладу від 28 січня 2020 року, куди був запрошений і позивач.

Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні протоколу спільного засідання щодо розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 (лікаря судово-медичного експерта, завідувача відділу чергових експертів комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради) щодо діяльності керівника комунального закладу від 28 січня 2020 року (звернення розглядали: Вівсяник О.М. заступник начальника управління начальник відділу реформування та первинної медичної допомоги управління охорони здоров`я Рівненської облдержадміністрації; Нілабович Ю.М. начальник відділу з питань спільної власності територіальних громад та економічного розвитку виконавчого апарату Рівненської обласної ради; Гречко Б.А. начальник відділу юридичного забезпечення та кадрової роботи виконавчого апарату Рівненської обласної ради; Пахнюк Г.І. консультант відділу з питань спільної власності територіальних громад та економічного розвитку виконавчого апарату Рівненської обласної ради; Сиротюк О.В. - головний спеціаліст юрисконсульт відділу реформування та первинної медичної допомоги управління охорони здоров`я Рівненської облдержадміністрації); запрошені ОСОБА_2 начальник комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради; Крамар В.І. - заявник (лікар судово-медичний експерт, завідувач відділу чергових експертів комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради) було встановлено наступне: за результатами розгляду звернення, враховуючи пояснення заявника ОСОБА_3 , начальника та інших працівників комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради, було з`ясовано наступне: начальник комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради Микола Сергеєв 02.12.2019 під час робочої наради вживав слово «пацюк» метафорично без конкретизації особи. Безпосередньо заявника ОСОБА_3 начальник комунального закладу Микола Сергеєв «пацюком» не називав.

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , яких допитано за клопотанням позивача.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст.269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту.

Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Відповідно до ст.271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Відповідно до ст.273 ЦК України органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень забезпечують здійснення фізичною особою особистих немайнових прав.

Юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов`язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов`язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені.

Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свободи її обміну; об`єктивність вірогідність інформації; повнота і точність інформації; законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації.

Пунктом 6 ч.2 ст.47 цього закону передбачено, що за поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, винна особа, яка поширила таку інформацію несе цивільно-правову відповідальність.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо), і яка на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.

У відповідності до ч.1 ст.271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

За змістом ст.ст.94,277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті 9 своєї постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У роз`ясненнях п.18 Постанови Пленуму №1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права».

Зокрема, у ст.12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї від 10 грудня 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Міжнародним пактом про громадянські і поличні права ООН від 16 грудня 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його життя або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п.1 ст.17).

Відповідно до п.4 постанови Пленуму верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

В судовому засіданні позивач та його представник не надали суду письмових підтверджуючи доказів порушення честі, гідності чи ділової репутації позивача зі сторони відповідача; доводи позивача про те що внаслідок поширення висловлювання відповідачем ОСОБА_2 було порушено його право на презумпцію невинуватості є необґрунтованими, оскільки останнє не містить конкретних даних щодо оцінки його дій в контексті вчинення певного правопорушення або злочинних дій, тому суд вважає, що у задоволенні позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації поширену інформацію, зобов`язання спростувати поширену інформацію не знайшли свого підтвердження, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки у відповідності до ст.277 ЦК України та ч.1 ст.81 ЦПК України, саме позивач зобов`язаний довести недостовірність поширеної інформації.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України 2004 року обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Особа, яка висловлює не факти а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції, що викладено у постанові Верховного Суду України від 20 березня 2019 року справа №758/14324/15-ц.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що позовна вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростувати поширену інформацію, у задоволенні яких відмовлено, тому до задоволення не підлягає і позовна вимога про стягнення моральної шкоди.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язати відповідача у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену відповідачем стосовно нього недостовірну інформацію шляхом вибачення у нього в присутності колективу експертів, які були на нараді 02.12.2019 р., за приниження його честі, гідності та ділової репутації то слід зазначити, що Європейський суд з прав людини зауважив, що у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичній особі мають право вимагати спростування відомостей, які не відповідають дійсності та принижують їх честь і гідність та відшкодування завданої шкоди. Суд зазначає, що такий захід як вибачення безпосередньо не передбачено в національному законодавстві.

Як вбачається з відповідної національної судової практики, хоча й пізнішої за події, які розглядаються, встановлення зобов`язання вибачитися у справах про захист честі, гідності та ділової репутації може суперечити конституційній гарантії свободи вираження поглядів. За цих обставин, суд доходить висновку. Що зобов`язання судом другого заявника вибачитися не було встановлене законом і , відповідно, у цьому відношенні було порушення статті 10 Конвенції (справа від 05 травня 2011 року «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України».

Отже, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16,277 ЦК України, що викладено у правовій позиції Постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №757/8834/16-ц.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що не підлягає до задоволення і дана позовна вимога.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, тому понесені судові витрати по справі не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,

354 ЦПК України,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради в особі керівника Сергеєва Миколи Павловича про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації поширену інформацію, зобов`язання спростувати поширену інформацію, стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

Відповідач: Комунальний заклад «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради м.Рівне, вул.Драгоманова, 9А

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов