КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5702/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Малашевському О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вітер В`ячеслава Миколайовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 2 грудня 2020 року (суддя Хоменко В.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

у червні 2019р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатами 2, 3 квартири АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що є власником 22/500 частин вищезазначеної квартири, а саме кімнат 2 та 3, на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 20 жовтня 2011р., виданого Відділом приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі розпорядження №36511 від 20 жовтня 2011р.

Позивач стверджувала, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, і окрім неї у вказаній квартирі також зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_2 , який є співвласником квартири, в ній не проживає з 2015 р., а ОСОБА_3 - з вересня 2018 р., що підтверджується актами про не проживання вказаних осіб за місцем своєї реєстрації від 10 червня 2019 року.

Позивач посилалася на те, що реєстрація відповідачів у вищезазначеній квартирі створює негативні наслідки майнового характеру для неї, так як є підставою для сплати надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідачів. Крім того, вказана реєстрація перешкоджає їй у здійсненні законних прав щодо користування та розпорядження своїм особистим майном.

Позивач зазначала, що оскільки відповідачі на власний розсуд змінили місце свого проживання, понад один рік без поважних причин не проживають в квартирі, їх речі у вказаній квартирі відсутні, комунальні витрати по її утриманню не несуть, досудове врегулювання спору неможливе у зв`язку з проживанням ОСОБА_2 у Франції та небажанням ОСОБА_3 добровільно змінити місце реєстрації свого проживання, а тому на підставі ст. 71 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України просила позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 2 грудня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вітер В.М. просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити дані позовні вимоги.

Представник позивача посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та доказам, наявних в матеріалах справи.

Представник позивача вважає, що дана справа не могла бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, так як ухвалою суду від 5 грудня 2019 року було закінчено підготовче провадження і призначений судовий розгляд справи.

Також представник позивача зазначає, що суд безпідставно застосував норми ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України при відмові у задоволенні позовних вимог, які позивач помилково просила застосувати при обґрунтуванні своїх позовних вимог, і які з огляду на предмет та обставини спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Суд при розгляді справи має самостійно перевірити доводи учасників справи, а з`ясувавши, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом яких є відповідні правовідносини. Вищевказане підтверджується правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019р. у справі №487/10128/14-ц, від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц та від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15.

Представник позивача посилається на те, що суд не врахував того факту, що ОСОБА_3 не є співвласником житлового приміщення, вселився в житлове приміщення на підставі того, що був членом сім`ї співвласника ОСОБА_4 і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, на даний час не є членом сім`ї власника майна, тому обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинилися, і відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України такий сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши справу у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, так як це не суперечить нормам процесуального права.

Також відповідач зазначає, що предметом позову було визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, питання укладення сервітуту позивачем у позовній заяві не порушувалося і судом не розглядалося, крім того, сторонами сервітут не укладався.

Посилаючись на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, ОСОБА_3 вважає, що ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять підстав для втручання у право на житло, та зазначає, що він не проживає у квартирі у зв`язку із обмеженням його права на проживання з боку позивача, яка чинила йому перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 направив на електронну пошту Київського апеляційного

суду пояснення, в яких просить апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.171-173), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Вітер В.М., який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач є співвласником кімнат 2, 3 в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 та становлять 22/100 частин квартири, на підставі свідоцтва про право власності, яке видано 20 жовтня 2011 року Відділом приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно свідоцтва іншими співвласниками 22/100 частин квартири є члени сім`ї позивача - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у рівних частинах (с.с.14).

Отже, позивачу належить 22/500 частин вищезазначеної квартири.

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири та зареєстрований в ній з 14 грудня 2004 року (с.с.11).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у кімнаті 2 квартири АДРЕСА_1 з 7 лютого 2012 року (с.с.13).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є співвласником квартири, а відтак не може бути визнаним таким, що втратив право на користування своєю власність.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що реєстрація ОСОБА_3 з послідуючим вселенням у спірну квартиру без згоди всіх її співвласників, у тому числі позивача, не позбавляє останнього права на користування займаним приміщенням.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вказаним вимогам процесуального права не відповідає.

Правовою підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщення, ОСОБА_1 зазначила статтю 71 ЖК Української РСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад

шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Матеріали справи не містять докази наявності підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 права власності на його частину у спірній квартирі, тому ОСОБА_2 не втратив право власності на спірну частину квартири в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

При цьому положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , так як останній не є членом сім`ї власника житла, а є співвласником житла.

Позовна заява не містить викладення обставин, за яких відповідач ОСОБА_3 вселився у спірне житлове приміщення та був там зареєстрований.

З письмових пояснень відповідача ОСОБА_3 вбачається, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , яка є співвласником спірного житла. Також співвласником спірного житла є син відповідача - ОСОБА_7 . Шлюб подружжя ОСОБА_3 розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року. Як стверджував відповідач ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 обмежила його в праві доступу до квартири та чинила йому перешкоди у користуванні квартирою.

У позовній заяві позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірному житловому приміщенні з вересня 2018 року, однак з позовними вимогами ОСОБА_1 звернулася до суду у червні 2019 року, тобто до сплину одного року, а

відтак підстав для застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України при вирішенні позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_3 , не встановлено.

Крім того, співвласник ОСОБА_4 з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не зверталася.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Як вже зазначалося вище, позивачем у позовній заяві не зазначені причини, з яких відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому приміщенні, не встановлені вказані обставини і судом першої інстанції при розгляді позову, а також не наведені представником позивача у апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, згідно положень ст. 71 ЖК УРСР не встановлено, а відтак позов в цій частині є недоведеним.

Посилання позивача на те, що реєстрація відповідачів у жилому приміщенні є підставою для сплати нею надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідачів, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не

встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність реєстрації ОСОБА_3 у спірне житлове приміщення та його вселення без згоди всіх співвласників, у тому числі позивача, є безпідставними, так як на вказані обставини відсутні посилання у позовній заяві.

Колегія суддів враховує, що позивач пред`явила вимогу саме про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням, і як на правову підставу позову посилалася на правила статей 71 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано до правовідносин сторін ч. 2 ст. 406 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Разом з цим, протягом розгляду справи судом першої інстанції позивач не подавала заяву про зміну предмету або підстав позову.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 4 грудня 2019 року, справа № 235/9835/15-ц, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, при вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 406 ЦК України, позивач повинен довести, а суд встановити, на якій підставі відповідач вселився у спірне житлове приміщення, оцінити наявність доказів, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , наявні істотні обставини, які свідчать про припинення сервітуту у разі його укладення.

При цьому, відповідач має право заперечувати проти таких вимог та надавати відповідні докази суду.

Разом з цим, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не зазначала

обставин, на підставі яких суд міг дійти висновку, що між сторонами був укладений сервітут, та наявні підстави для його припинення.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Позовна заява не обґрунтована посиланням на положення ст. 406 ЦК України, викладені в ній обставини та мотиви не можуть бути підставою для висновку про укладення між сторонами сервітуту при вселенні відповідача ОСОБА_3 у спірне жиле приміщення, а відтак колегія суддів вважає, що апеляційний суд не може застосувати до правовідносин сторін ст. 406 ЦК України, так це буде порушувати право відповідача на захист та доведення перед судом своєї позиції.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 357 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом з цим, колегія суддів вважає правомірними доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

В ухвалі про відкритті провадження у даній справі від 11 липня 2019 року суддя зазначив, що прийшов до висновку про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 5 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначений судовий розгляд.

У частині 12 статті 33 ЦПК України визначено, що у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає

розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне

проведення підготовчого провадження.

26 травня 2020 року розпорядженням керівника апарату Голосіївського районного суду міста Києва призначений повторний автоматизований розподіл даної справи.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Хоменко В.С. від 9 червня 2020 року розгляд даної справи призначений у порядку спрощеного провадження.

Разом з цим, суддя не врахував, що позивач не заявляла клопотання про проведення розгляду справи у порядку спрощеного провадження, відповідно до норм ЦПК України дана справа не підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження, а за змістом ч. 6 ст. 277 ЦПК України у разі постановлення ухвали про розгляд справи за правилами загального провадження, повернення до розгляду справи за правилами спрощеного провадження не допускається.

Отже, розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_3 , неповно встановлені обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим суду доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права та допущені порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Позовні вимоги, пред`явлені до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають у зв`язку із їх безпідставністю.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вітер В`ячеслава Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 2 грудня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк