Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

м. Київ

справа № 552/6264/19

провадження № 61-8776св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елла Леонідівна,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 напостанову Полтавського апеляційного суду від 06 травня 2020 року в складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила: визнати удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 08 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л., зареєстрований у реєстрі за № 2135; визнати, що відносини сторін відповідного договору - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили, а саме, за договором довічного утримання (догляду), за якими ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та (або) доглядом довічно; визнати, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , замість договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л. 01 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2135, фактично було укладено договір довічного утримання (догляду).

Позовна заява мотивована тим, що позивач помилково уклала договір дарування відповідної квартири, вважаючи, що підписує фактично договір довічного утримання. Через рік після підписання даного правочину відповідач ОСОБА_2 , яка є її дочкою, пояснила, що в договорі дарування не передбачено довічне утримання матері і квартира належить їй повністю та без жодних зобов`язань перед позивачем.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений між дарувальником ОСОБА_1 та обдарованою ОСОБА_2 08 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л., зареєстрований в реєстрі за № 2135; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач визнала позов, підтвердивши існування між сторонами домовленості про укладення договору довічного утримання. Відмовляючи у задоволенні вимог про застосування до спірних правовідносин норм, якими регулюються правовідносини з договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання за законом підлягає нотаріальному посвідченню, а тому відповідно до частини другої статті 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) він не може бути визнаний дійсним у судовому порядку.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року задоволено; рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року у частині задоволених позовних вимог скасовано.

Ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири; у решті рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року залишено без змін; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судовими рішеннями у справах № 552/7298/17 і № 552/5465/18 за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири; визнано недійсним договір купівлі-продажу даної квартири, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , витребувано квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 . На думку суду, визнання недійсним договору дарування від 08 червня 2018 року, наслідком чого є перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_1 , безпосередньо впливає на право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру та унеможливлює виконання рішення суду у справі № 552/5465/18. Апеляційним судом зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для визнання спірного правочину удаваним, а визнання позову відповідачем, оскільки це суперечить закону, не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2020 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язкудо Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 травня 2020 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 06 травня 2020 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2019 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 серпня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 травня 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права щодо відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який не є учасником справи та оскаржуване ним рішення жодним чином не порушує його права та інтереси. Ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не були обізнані щодо наявності спору між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стосовно відповідної квартири. Ввідчуження спірної квартири ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3 не породжує права на її витребування у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 , а тому вона мало право розпоряджатися її майном на власний розсуд. Судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1 та 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

15 вересня 2020 року ОСОБА_3 надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність оскаржуваного судового рішення, оскільки ним належним чином встановлено відсутність підстав для визнання недійсним спірного правочину. При цьому, судом обґрунтовано зазначено в оскаржуваному рішенні, що позивачем не доведено існування підстав для визнання договору дарування спірної квартири недійсним (удаваним), а визнання позову відповідачем в такому випадку не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

10 листопада 2020 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , надіслав засобами елетронного зв`язку до Верховного Суду заяву (підписану елетронним цифровим підписом) про долучення до матеріалів справи постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 552/5465/18.

Зазначена заява не підлягає задоволенню, оскільки Верховний Суд здійснює касаційний перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанцій на підставі документів (доказів), наявних у справі на час постановлення оскаржуваних рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2018 року в справі № 552/7298/17, за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Судовим рішенням встановлено, що вказана квартира належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2019 року в справі № 552/5465/18 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Писаковською О. І. 20 березня 2018 року за реєстровим номером 367; витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 ; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 26535214.

Судовим рішенням у даній справі встановлено, що 20 березня 2018 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно якого продавець передав у власність (продав) покупцю квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Писаковською О. І. 20 березня 2018 року та зареєстровано в реєстрі за № 367. Укладаючи 20 березня 2018 року договір купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_4 діяла недобросовісно, оскільки здійснила розпорядження об`єктом права спільної сумісної власності, знаючи, що між нею та ОСОБА_3 наявний спір щодо цього нерухомого майна.

01 червня 2018 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким остання отримала її у власність. Цей договір посвідчено 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л. та зареєстровано в реєстрі за № 1998.

08 червня 2018 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарованою) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е. Л., зареєстрований у реєстрі за № 2135, за яким право власності на вказану квартиру набуто ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до касаційної скарги, рішення суду апеляційної інстанції, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання удаваним (недійсним) договору дарування квартири від 08 червня 2018 року згідно статей 203, 235 ЦК України, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем заявлених нею позовних вимог з врахуванням наведених правових та фактичних підстав позову.

Верховний Суд погоджується із відповідними висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

У частині першій статті 215 ЦК Українивизначено, щопідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої та п`ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Обов`язковими елементом удаваного правочину є наявність умислу у обох сторін правочину, тобто обидві сторони усвідомлюють, що вони зовні за взаємною згодою оформлюють один правочин, проте насправді вони бажають настання інших взаємних прав і обов`язків та бажають настання іншого результату ніж той, який мав би настати згідно офіційно укладеного договору.

Як установлено апеляційним судом, у заяві про уточнення позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилалася на наявність підстав для їх задоволення, передбачених статтею 235 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 наявний висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, зважаючи на підстави позову та враховуючи фактичні обставини у справі, позивачем не доведено належними та допустимими доказами його обґрунтованість, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним (удаваним) та застосування наслідків його недійсності.

У частині четвертій статті 206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд

Судом апеляційної інстанції правильно враховано вимоги статті 206 ЦПК України, оскільки, зважаючи на характер спірних правовідносин, визнання позову відповідачем у даному випадку не може бути єдиною підставою для задоволення заявлених у ньому вимог.

Доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв`язку із відкриттям провадження за апеляційною скаргою особи, яка не є стороною у справі, не заслуговують на увагу, оскільки суд у силу статті 352 ЦПК України правильно встановив, що оскаржуване рішення стосується прав ОСОБА_3 як співвласника спірної квартири.

Аргументи касаційної скарги про застосування апеляційним судом норм права без врахуванням висновку щодо їх застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 755/20923/14-ц не заслуговують на увагу, оскільки у наведеному рішенні (де йдеться про неможливість витребування майна у добросовісного набувача) та в оскаржуваному рішенні апеляційного суду (в якому зазначено про недоведеність підстав для визнання правочину удаваним) різні предмети та підстави позову, а тому відповідно судами встановлено інші фактичні обставини у справах на підставі наданих доказів.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди із судовим рішенням та не спростовують мотиви та висновки Полтавського апеляційного суду, викладені ним у постанові від 06 травня 2020 року, не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному розумінні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Судом апеляційної інстанції повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 06 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук