КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника позивача Лисенко Ю.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , згідно з яким, враховуючи уточнену позовну заяву, просила: визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.03.2017 року за № 295 "Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку по АДРЕСА_2 ", гуртожиток ПрАТ "Київський мотоциклетний завод" було прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації.

Разом з тим, позивач зазначав, що на даний час у житловому приміщенні - кімнаті АДРЕСА_1 без будь-яких правових підстав проживає ОСОБА_1 , а зареєстровані у цій кімнаті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - не проживають з липня 2018 року, про що свідчить відповідний акт від 18.12.2012 року.

При цьому, зазначав, що оскільки ордер на вищевказане житлове приміщення відповідачам не видавався, а особові рахунки є вільними, правових підстав для зайняття останніми цього приміщення не має.

Крім того, наголошував, що відповідачі не перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та не внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, що, як наслідок, взагалі виключає в них право на одержання, користування житловим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2021 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - кімнатою АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації судовий збір у розмірі 1 921 грн. 00 коп. (т. 1, а.с. 213-217).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, зазначає, що вищенаведене рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує на неврахування судом першої інстанції того, що відповідно до вимог ст. 406 ЦК України дія тимчасового ордеру була припинена, у видачі ордеру ОСОБА_5 разом із сім`єю було відмовлено та знято з квартирного обліку, рішення про надання спірної жилої площі у гуртожитку ОСОБА_1 не приймалося та, відповідно, ордер не видавався (т. 1, а.с. 223-226).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.03.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву (т. 1, а.с. 249, 250).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.04.2021 року справу призначено до апеляційного розгляду (т. 2, а.с. 3).

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Інші учасники справи не з'явився у судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише позивачем і лише в частині незадоволених позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не розглядається.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.09.2002 року Київський мотоциклетний завод видав ОСОБА_5 ордер №1216 про надання приміщення в гуртожитку на період роботи на підприємстві, а саме: кімнату № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 78).

Згідно з довідкою №113 Київського мотоциклетного заводу в кімнаті АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 з 19.12.1986 року, ОСОБА_5 з 14.04.2000 року, ОСОБА_6 з 19.02.1988 року (т.1, а.с. 81).

У вказаній кімнаті з 30.01.2019 року зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (т. 1, а.с. 9).

Тобто, на теперішній час в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 55).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (т. 1, а.с. 79).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на майно, а саме: квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , площею 18,00 кв.м, по АДРЕСА_6 , власником яких на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 15.01.2019 року стала ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 97, 98, 99).

Згідно з витягом з розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.09.2018 року №526 з квартирного обліку знято ОСОБА_5 з сім`єю з 3 осіб: ОСОБА_5 , дружина- ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_3 (підстава - забезпечення жилою площею згідно норми) (т. 1, а.с. 8).

При виході за адресою: АДРЕСА_7 , для проведення комісійного обстеження на предмет фактичного проживання було встановлено, що в кімнаті проживає ОСОБА_1 з 1986 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в зазначеній кімнаті не проживають з липня 2018 року (т. 1, а.с. 12).

Згідно пояснень мешканців гуртожитку по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 постійно проживає в кімнаті 82 гуртожитку з 1986 року (т. 1, а.с. 100-103).

Рішенням Шевченківського районного суду м . Києві від 13.06.2019 року у справі №761/10467/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2019 року, відмолено ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання права користування кімнатою АДРЕСА_1 , та зобов`язання видати ордер на право заняття жилого приміщення - кімнати № НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 47-54).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня інформація щодо об`єктів нерухомого майна, що належать ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 80).

Звертаючись до суду з позовом та заявляючи позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною кімнатою, позивач, як на підставу для їх задоволення, посилався, серед іншого, на те, що відповідно до вимог ст. 406 ЦК України дія тимчасового ордеру була припинена, у видачі ордеру ОСОБА_5 разом із сім`єю було відмовлено та знято з квартирного обліку, рішення про надання спірної жилої площі у гуртожитку ОСОБА_1 не приймалося та, відповідно, ордер не видавався.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У п. 36 рішення від 18.11.2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У п. 44 рішення від 02.12.2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

При цьому, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 754/613/18-ц.

Як вбачається з матеріалів та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 вселилася у спірне житло на підставі ордеру, тобто на законних підставах, має там зареєстроване місце проживання та постійно проживає у гуртожитку з 1986 року, здійснює оплату житлово-комунальних послуг.

Крім того, будь-яких доказів, які б підтверджували наявність у відповідача іншого житла, матеріали справи не містять. Тобто, кімната у гуртожитку, де постійно проживає ОСОБА_1 є єдиним її житлом.

Тобто, з огляду на вищенаведені положення законодавства,

право користування відповідачем спірним житлом підпадає під гарантії, передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, а тому визнання його таким, що втратив право користування житлом, є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Відтак, суд першої інстанції, вирішуючи спір, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості.

У свою чергу, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування своїх позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, по цивільній справі за позовом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 травня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська