ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2021 року

м. Харків

справа № 643/18503/20

провадження № 22-ц/818/2712/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021року, постановлене під головуванням судді Мельникової І.Д., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 27.11.2010 року Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №457 - розірвано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова у справі №643/18503/20 за позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та закрити провадження у справі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що справу розглянуто за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, проте ухвали про відкриття провадження відповідач не отримувала, а тому не мала можливості вчасно надати відзив на позовну заяву, висловити свої доводи та заперечення, не було надано строк на примирення. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та про неможливість збереження їх шлюбу. Натомість це не відповідає дійсним обставинам, оскільки подружжя веде спільне господарство, чоловік опікується спільною дитиною, взаємовідносини між ними не припинені, вважає, що збереження сім`ї є можливим.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактичні взаємовідносини, які склалися між подружжям вказують на те, що їх подальше сімейне життя і збереження сім`ї є неможливим.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 27.11.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у Фрунзенському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №457.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як на підставу позовних вимог, позивач посилався на те, що шлюбні відносини припинено, сторони проживають окремо тривалий час, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. Шлюб суперечить інтересам сторін, тому просив суд, розірвати шлюб укладений з відповідачем.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Матеріали справи свідчать про те, що у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивач зазначив, що шлюбні відносини фактично припинені, спільне життя з відповідачем не склалось через протилежні погляди на життя, внаслідок чого у них виникали непорозуміння. Подальше спільне поживання та збереження шлюбу неможливе.

Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Пунктом 4 ч.6 ст.19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 1 ч.4 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Предметом позову у цій справі є розірвання шлюбу, тому дана справа на підставі вимог закону відноситься до малозначних та може розглядатися судом у порядку спрощеного позовного провадження.

Суд першої інстанції визначив спрощений порядок розгляду справи без виклику сторін, що не суперечить вимогам закону.

Посилання відповідача на те, що неотримання ухвали про відкриття провадження у справі, позбавило її можливості подати відзив на позовну заяву та висловити свої доводи та міркування по суті справи; не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.11.2020 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копія вказаної ухвали разом з позовною заявою та додатками направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 зазначеним, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі (а.с.11, 18).

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що взаємовідносини не припинені, подружжя веде спільне господарство, чоловік опікується спільною дитиною, а тому будь-яких підстав для розірвання шлюбу не було, ґрунтуються лише на твердженнях відповідачки.

Доказів, які б свідчили про фактичне збереження шлюбних відносин та неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу відповідачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2021року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова