ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3194/21 Справа № 201/6167/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року ,-

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З урахуванням уточнень, просила усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.3-4, 57-59).

В обґрунтування позовних вимог в редакції від 12.11.2020р. Позивачка зазначала, що між нею та приватним будівельно-монтажним підприємством «СТРОЇТЕЛЬ-П» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №14 від 23.01.2018р., об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються рродавцем та приймаються покупцем, є квартира, розташована в об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2018р., вищезазначена квартира на приватній формі власності належить позивачці. Відповідач є колишнім чоловіком доньки позивачки, шлюб між якими розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019р. У період шлюбу її доньки з відповідачем, на вимогу відповідача, позивачка зареєструвала його у своїй квартирі АДРЕСА_1 . Право відповідача на користування квартирою було встановлено сервітутом з нею, як власником квартири. Відповідач досі зареєстрований у належній їй на праві приватної власності квартирі, однак квартирою не користується та не користувався взагалі, членом її (позивачки) сім`ї не був та не є, оскільки ніколи не проживав із нею однією сім`єю. Сторони не були пов`язані та не пов`язані на даний час спільним побутом, не мали та не мають взаємних прав та обов`язків. ОСОБА_2 мав право користуватись спірною квартирою зі згоди позивачки під час дії сервітуту, на час звернення з даним позовом до суду обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, оскільки шлюб між її донькою та відповідачем розірвано. Позивачка, посилаючись на ст.ст. 15, 317, 319, 321, 391, 401, 403, 406 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги та усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.95-97).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилався на невірно встановлені судом першої інстанції правовідносини сторін, адже в матеріалах справи відсутні докази встановлення сервітуту а ні законом, а ні нормою закону чи то заповітом або рішенням суду. При цьому вказує, що зазначеним рішенням, позивач чинить перешкоди у виконанні батьківських обов`язків зокрема виконанню графіка у вихованні сина ОСОБА_3 (а.с.105-107).

В порядку ст. 360 ЦПК України, позивач подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому посилаючись на законність рішення та необґрунтованість апеляційної скарги, просила, апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №14 від 23.01.2018р., укладеного між Приватним будівельно-монтажним підприємством «СТРОЇТЕЛЬ-П» та ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_1 . Вказане підтверджується актом прийому-передачі майнових прав №14 від 23.01.2018р. (а.с. 7-8, 8зв.).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2018р., індексний номер витягу: 111810638, вищезазначена квартира на приватній формі власності належить ОСОБА_1 (а.с. 9).

Згідно довідки №5234 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.06.2020р. за адресою: АДРЕСА_4 , вбачається, що зареєстрованими значаться: ОСОБА_1 (уповноважений власник), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_3 (онук) та ОСОБА_2 (родинні стосунки відсутні) (а.с. 15).

ОСОБА_2 є колишнім чоловіком доньки позивачки ОСОБА_4 . Відповідач був зареєстрованим у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 у період їх шлюбу, а саме з 08.02.2018р.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №201/13718/18 від 12.11.2019р. (а.с.10-11). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.03.2020р. рішення суду в частині розірвання шлюбу було залишено без змін (а.с. 12-14).

Згідно довідки №10121 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.10.2020р., за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрованими значаться: ОСОБА_1 (уповноважений власник), ОСОБА_4 (донька) з 02.02.2018р., ОСОБА_3 (онук) з 02.02.2018р., та ОСОБА_2 (родинні стосунки відсутні) з 08.02.2018р. (а.с. 61).

Відповідно до довідки від 23.10.2020р., яка видана головою правління ОСББ «Панорама Дніпра» за вих.№2310/20, та довідки ОСББ «Житловий комплекс «Панорама Дніпра» про непроживання за місцем реєстрації за вих.№29.11-19/2 від 29.11.2019р., ОСОБА_2 з 08.02.2018р. по теперішній час не проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 60).

Згідно актів від сусідів про непроживання від 28.11.2019р. та 22.10.2020р., а також довідок про непроживання за місцем реєстрації від 29.11.2019р. та 23.10.2020р., ОСОБА_2 не проживає за вищезазначеною адресою з 08.02.2018р., з моменту реєстрації за даною адресою (а.с. 60, 62-66).

Факт непроживання відповідача за адресою: АДРЕСА_4 , підтверджується відповіддю Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 21.01.2020р. за вих. №12/8-506 (а.с. 48).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2019р., що набрало законної сили 10.03.2020р., по цивільній справі №201/13718/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, встановлено, що подружні стосунки між сторонами припинені в вересні 2017р. Позивачка зазначає, що спільне життя неможливе через різні погляди на сімейне життя, жорстоке поводження чоловіка до неї та сина. Сторони вже протягом двох років живуть окремо, спільне господарство не ведуть та не підтримують подружніх відносин. Відповідач у своєму відзиві не заперечує проти того, що конфлікт між ним та позивачкою таки наявний. Він також не спростовував факт наявності неприязних відносин між ним та матір`ю позивачки, не спростовував і той факт, що сімейні відносини з дружиною були припинені у вересні 2017р.

Розглядаючи цивільну справу №201/13718/18, суд вважав доведеним факт припинення шлюбних відносин між сторонами саме з вересня 2017р., оскільки позивачка по тексту позову зазначала саме цю дату, а відповідач у своєму відзиві на позов, ці обставини не спростував (а.с.10-11).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 22.11.2019р. за вих.№377, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_5 . ОСОБА_4 проживає з сином - ОСОБА_5 , 2012р.н., за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно заяви ОСОБА_4 від 04.12.2020р., посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Кейтельгіссер О.М., у січні 2018р. її мати, ОСОБА_1 , придбала квартиру АДРЕСА_1 . Вона з сином ОСОБА_6 переїхали проживати до матері, оскільки з ОСОБА_2 однією сім`єю на той час вона вже не проживала. Стало питання про реєстрацію дитини за даною адресою, необхідно було на це дозвіл батька. ОСОБА_2 погодився надати такий дозвіл за умови, що і його самого, ОСОБА_1 зареєструє за даною адресою, як зятя, оскільки на той час ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ще перебували у формальному шлюбі. ОСОБА_2 з моменту його реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , жодного дня там не проживав, у квартирі відсутні його особисті речі, членом сім`ї її матері, позивачки по справі та власниці квартири, він ніколи не був і не є (а.с. 85).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ст. 3 СК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 401, 402, 403, 406 ЦК України, постановами Верховного Суду України від 16.01.2012р. у справі № 6-57цс11, від 15.05.2017р. у справі № 734/387/15-ц, постановами Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі № 320/6081/16, від 27.02.2019р. у справі №357/7940/16, від 16.01.2019р. у справі № 243/7004/17, від 06.03.2019р. у справі № 319/1589/17, від 16.10.2019р. у справі № 243/9627/16-ц, від 29.07.2020р. у справі № 472/1123/19, від 15.05.2017р. у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017р. у справі № 753/481/15-ц , від 09.10.2019р. у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019р. у справі № 523/12186/13-ц, від 29.07.2020р. у справі №472/1123/19, від 15.01.2020р. у справі №686/11782/17, ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 223, 141, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 274, 275 ЦПК України, виходив із їх законності та обґрунтованості.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач ОСОБА_2 набув право користуванням чужим майном за згодою власника, що по своїй суті є сервітутом.

Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012р. у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».

Виходячи із зазначеного, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка набула право власності на квартиру. Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний та обставини, на підставі яких він був зареєстрований у квартирі, на даний час змінилися. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Такі висновки відповідають висновку, що зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017р. у справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, та у постановах Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі № 320/6081/16, від 27.02.2019р. у справі №357/7940/16, від 16.01.2019р. у справі № 243/7004/17, від 06.03.2019р. у справі № 319/1589/17, від 16.10.2019р. у справі № 243/9627/16-ц, від 29.07.2020р. у справі № 472/1123/19.

Аналіз судової практики дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідні правові висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 15.05.2017р. у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017р. у справі № 753/481/15-ц , від 09.10.2019р. у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019р. у справі № 523/12186/13-ц, від 29.07.2020р. у справі №472/1123/19, від 15.01.2020р. у справі №686/11782/17 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Факт того, що відповідач не проживає у зазначеній квартирі з моменту реєстрації не оспорюється і самим відповідачем, що свідчить по-перше, про відсутність факту проживання позивачки та відповідача як членів сім`ї, а по-друге, про наявність у відповідача іншого житла для особистого проживання (для правильного вирішення цивільно-правового спору не мають значення ті обставини, що саме станом на період розгляду справи судом ОСОБА_2 не має житла, яке б було на нього зареєстровано на праві власності).

Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Доводи апеляційного скарги, що сервітут не встановлювався, а судом першої інстанції неправильно застосовані норми права, що підлягали застосуванню, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на те, що право користування виникло у ОСОБА_2 на підставі сервітуту, отже припиняється на підставі ст.406 ЦК України.

Посилання на те, що підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселення передбачені статтями 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Так частиною 4 статті 9 ЖК УРСР унормовано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з моменту реєстрації ніколи не проживав у квартирі АДРЕСА_1 та не проживає станом і на день розгляду справи судом, у зв`язку з чим посилання представника апелянта на норми закону про виселення не застосовуються до даних правовідносин.

А факт непроживання за спірною адресою, як зазначалось вище, визнається і самим відповідачем, отже цей факт в силу положень ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Доводи апеляційної скарги, що позивач зловживає своїм правом зверненням до суду з метою спричинення збитків апелянту та чинення перешкод у виконання батьківських обов`язків, зокрема виконанню графіку участі у вихованні сина, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: