Справа № 740/2106/21
Провадження № 2/740/851/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Гагаріної Т.О.,

за участі секретаря судових засідань Філоненко О.В.,

представника позивачки ОСОБА_1

позивачки ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ніжині в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачка позов мотивувала тим, що вона проживає за адресою АДРЕСА_1 з народження. Після смерті її матері шість спадкоємців по закону отримали частки у спадковому майні. Договором дарування від 17.02.2018 її племінниця ОСОБА_3 , її мати ОСОБА_5 , брати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 подарували їй свої частки. Таким чином, 2/3 частини вказаного будинку належать їй, а 1/3 частина з окремим входом належить її рідній сестрі ОСОБА_4 . Відповідач була зареєстрована як співвласниця будинку, але ніколи в ньому не проживала і не проживає вже близько десяти років, перешкод з її боку відповідачу для проживання не чинилось, щодо виписки з будинку відповідач ніяких дій не проводить.

Просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.04.2021 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву та розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивачки та позивачка в судовому засіданні поданий позов підтримали та просили його задовольнити із зазначених у ньому підстав.

Відповідачка у судовому засіданні позов визнала, не заперечує проти задоволення позову, про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав.

За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є власницею 2/3 частки будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку, ним не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, участі в його утриманні не приймає, її речі у квартирі відсутні, що було підтверджено самою ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Згідно довідки начальника відділу з блаустрою, роботи з ОСН та взаємодії з правоохоронними органами виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 29.03.2021 №795 у вказаному будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_2 , 1955 року народження та її племінниця ОСОБА_3 , 1992 року народження (а.с.9).

Згідно ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За правилами ст. 150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу ).

Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві.

Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позову, те, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає у будинку АДРЕСА_1 більше десяти років, належні заходи по утриманню майна не вживає, що перешкоджає позивачці у здійсненні прав щодо її майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.32, 319, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 200, 247, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.05.2021.

Суддя Т.О. Гагаріна