ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1303/20 Номер провадження 22-ц/814/262/21Головуючий у 1-й інстанції Афанасьєва Ю. О. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2020 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 22 серпня 2014 року. Заявлені вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем кредитних зобов`язань у порядку та строки, визначені умовами кредитного договору. Просило стягнути з відповідача заборгованість,яка станом на 09 вересня 2020 року становить 73 920,95 грн. та складається із: 59 907,21 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 14 013,74 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та 2 102,00 грн. судового збору.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 59 907,21 грн. та 1 703,46 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що стягненню із відповідача підлягає виключно заборгованість за тілом кредиту, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність договірних правовідносин між банком та позичальником щодо сплати процентів.

Не погодившись з даним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Зазначає, що відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, фактично користуючись кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення заборгованості, висловила свою згоду із формою договору та його умовами, взявши на себе зобов`язання неухильно їх дотримуватися та самостійно знайомитися зі всіма змінами та доповненнями до них на сайті банку та у його відділеннях.

При укладенні такого договору сторони керувалися положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, вважаючи такий правочин договором приєднання, а Правила і Умови надання банківських послуг - публічною офертою, що з огляду на практику Верховного Суду, викладену в постановах від 28 березня 2019 у справі №428/2873/17 та від 08 липня 2019 року у справі №923/760/18, не потребує підпису позичальника під публічно розміщеними умовами кредитування та не має наслідком визнання договору неукладеним.

У цій справі договір приєднання недійсним чи неукладеним не визнавався, а, відповідач, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення боргу, фактично погоджувалася з Умовами і Правилами надання банківських послуг та тарифами, які діяли на момент укладення договору (22.08.2014), а також, продовжуючи користуватися коштами, приєднувалася до редакції тих Умов і Правил та тарифів, які діяли на момент користування кредитом.

Відповідач погашала заборгованість до 19.05.2020, що вбачається з виписки по рахунку № НОМЕР_1 - 19.05.2020р. Переказ зі своєї картки НОМЕР_2 через додаток Приват 24 - 200,00 грн., а отже приєдналася до Умов і Правил надання банківських послуг від 01.03.2019, редакція яких розміщена на офіційному сайті ПриватБанк в розділі «Архів договорів».

Доводить, що відповідач була обізнана із умовами кредитування, включно з відсоткової ставкою, оскільки не зверталася в банк за фактом неправильного нарахування відсотків.

Вважає виписку по рахунку належним та допустимим доказом, який підтверджує факт видачі позичальнику кредитної картки, отримання кредитних коштів та їх фактичне використання згідно наданого банком розрахунку, що не спростований відповідачем.

Зазначає, що районний суд безпідставно не прийняв до уваги надані позивачем до позову докази та повторно приєднує до апеляційної скарги довідки про відкриття рахунку, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписки по рахунку, розрахунку заборгованості. Просить апеляційний суд надати їм оцінку з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 28 березня 2019 по справі №428/2873/17, від 10 квітня 2019 по справі №356/1635/16-ц, від 08 липня 2019 року по справі №923/760/18, від 10 червня 2020 року по справі №522/14440/15-ц та від 01 вересня 2020 року по справі №293/599/19-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції установлено, що 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 , підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк та погодилася із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона, ОСОБА_1 , ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення і зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанка www.pb.ua. /а. с. 15, 71/.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» /а. с. 49/

Згідно витягу із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» банком визначено наступні тарифні плани: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD». У примітках вказано, що повна версія Умов та Правил надання банківських послуг, а також актуальні Тарифи розміщені на офіційному сайті ПриватБанку:https://privatbank.ua /а. с. 16/.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку /а. с. 17-41/.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість відповідача за договором б/н від 22 серпня 2014 року, станом на 09 вересня 2020 року становить 73 920,95 грн., із яких: 59 907,21 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 14 013,74 грн. - заборгованість за простроченими відсотками /а. с. 6-12/.

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що відповідачем не дотримано строк виконання зобов`язання, а тому стягненню із неї підлягає заборгованість за тілом кредиту. Підстави для стягнення відсотків відсутні, оскільки банком не доведено належними та допустимими доказами повідомлення позичальника про такі умови кредитування.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та довільним тлумачення норм права на свою користь.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції регламентовані положеннями статті 367 ЦПК України, частинами 1-3 якої визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно частини 6 наведеної норми, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило, окрім тіла кредиту, стягнути з ОСОБА_1 14 013,74 грн. заборгованості по процентам за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 22 серпня 2014 року, банк посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, як невід`ємні частини договору приєднання, укладеного шляхом підписання анкети-заяви.

Однак зазначені документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування в частині нарахування відсотків. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Умови і Правила розуміла відповідач, ознайомившись і погодившись із ними, підписуючи анкету-заяву від 22 серпня 2014 року, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем банківської картки взагалі містили умови щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафів) у зазначеному порядку і розмірі, а, отже, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як такий, що містить посилання на загальні умови кредитування у ПриватБанк з обслуговування кредитних карток «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract» та «Універсальна gold».

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, які позивачем не спростовані, що витяги з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанк та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що містяться в матеріалах справи, не відповідають вимогам ст. 207 ЦК України щодо письмової форми пра-вочину та ст. 634 ЦК України щодо форми договору приєднання, а тому не можуть роз-цінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 22 серпня 2014 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та базову відсотку ставку, що виключає підстави для нарахування заборгованості за відсотками та їх стягнення в судовому порядку.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, яка має узагальнююче значення та є обов`язковою для врахування, а тому не може бути спростована загальною практикою Верховного Суду за попередні роки, якою позивач обґрунтовує підстави нарахування відсотків, при цьому не вказуючи конкретний розмір базової відсоткової ставки, а лише цитуючи її розмір в залежності від умов кредитування станом на 19 травня 2020 року.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, що позичальник був повністю проінформований про умови кредитування та погодився з їх виконанням, взявши на себе зобов`язання ознайомлюватися зі змінами до них на сайті банку, апеляційним судом відхиляються, оскільки зводяться до довільного тлумачення позивачем норм права на свою користь та не звільняють його від обов`язку повідомляти споживача про умови кредитування.

При цьому апеляційний суд враховує раніше викладену позицію Великої Палати Верховного Суду, за якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та «Умов та Правил надання банківських послуг», оскільки «Умови та Правила надання банківських послуг» це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц).

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

За таких обставин не спроможними є твердження банку зумовлені чинністю зобов`язання та його частковим виконанням відповідачем.

Доводи апеляційної скарги, обґрунтовані порушенням норм процесуального права, що полягає у неврахуванні при постановленні оскаржуваного рішення довідок про відкриття рахунку, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписки по рахунку, розрахунку заборгованості, - на правильність висновків районного суду в оскаржуваній частині не впливають, оскільки фактично, такі докази стали підставою стегненя заборгованості за тілом кредиту.

Тоді як розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних по клієнту - ОСОБА_1 - є новим доказом та підставою нарахування відсотків, що з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції. Оскільки вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв, тоді як підстави стягнення відсотків згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - відсутні, оскільки не погоджені сторонами зобов`язання.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.