Провадження № 2/643/2133/21
УХВАЛА

17.05.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

представника відповідача: Гофельд Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до 1. ОСОБА_1

2. Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-

Гарант»

про стягнення 12 383, 02 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі позивач) звернулось до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач-1), Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі відповідач-2) про стягнення 12 383, 02 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що 22 січня 2018 року між ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_2 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» № 800006/4640/0108397, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «FORD Transit», номерний знак НОМЕР_1 . 10 червня 2018 року на проспекті Тракторобудівників у м. Харкові ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «FORD Transit», номерний знак НОМЕР_2 , скоїв зіткнення з транспортним засобом «FORD Transit», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Винною особою у ДТП визнано ОСОБА_1 . Позивачем виплачено ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 12 383, 02 грн. Таким чином, особою, безпосередньо відповідальною за завданні збитки є ОСОБА_1 , а до позивача після виплати страхового відшкодування, перейшло право вимоги до страховика винної у ДТП особи та ОСОБА_1 у розмірі виплаченого страхового відшкодування, а саме у розмірі 12 383, 02 грн.

Представники позивача та відповідача-2 у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.12.2020 року відкрито провадження у справі № 643/19851/20, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні 17.05.2021 року представник відповідача 1 зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, сплачує страхові платежі й ще зберігається право вимоги до страховика порушника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника відповідача-1, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає зупиненню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22.01.2018 року між позивачем (Страховик) та ОСОБА_2 (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання» № 800006/4640/0108397, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «FORD Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 10.06.2018 року у м. Харкові по пр. Тракторобудівників відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «FORD Transit», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням відповідача-1, та автомобіля «FORD Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2018 року відповідача-1 визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. 20.09.2019 року позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі, у зв`язку з чим вважає, що до нього перейшло право вимоги до відповідача-1 та відповідача-2, як Страховика відповідача-1. Оскільки відповідачі відмовляються відшкодувати завдану шкоду, позивач просить суд стягнути з них солідарно в порядку суброгації майнову шкоду в сумі 12 383, 02 грн.

Відповідач-2 заперечуючи проти задоволення позову вказує на те, що позивач звернувся до нього із заявою про виплату страхового відшкодування з порушенням строків, визначених п.п. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з чим відповідач-2 відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування. За таких обставин відповідач-2 з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду вважає, що права позивача ним порушені не були, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач, у свою чергу, з даними доводами відповідача-2 не погодився, оскільки він набув право вимоги до відповідачів вже після того, як минув річний строк, визначений п.п. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто позивач взагалі не мав можливості звернутися до відповідача-2 із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП.

Відповідач-1, заперечуючи проти задоволення позову зазначає, що його цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахованавідповідачем-2, а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, саме відповідач-2 є відповідальною перед позивачем особою, однак оскільки позивач пропустив річний строк, визначений п.п. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правові підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 252 Цивільного процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Враховуючи наведені приписи Цивільного процесуального кодексу України, суд має право зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

З аналізу положень пункту 10 частини 1 статті 252 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до закінчення перегляду рішення в касаційному порядку), які зумовили зупинення провадження у справі.

Отже, вищевказаною нормою процесуального права забезпечений механізм наступної можливості правильного застосування певної норми права судами першої та апеляційної інстанції шляхом врахування майбутніх висновків палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду щодо суперечливих або неоднозначних тлумачень такої норми права або не менш важливих питань юрисдикції певних спорів.

При цьому, провадження у справі має зупинятись з чітким розумінням того, що підстава для зупинення провадження уже існує.

Судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 147/66/17.

Означена ухвала мотивована, зокрема, тим, що у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду фактично визначила два окремих (відмінних один від одного) випадки, за яких є можливим відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Це: 1) пропуск строків, передбачених статтею 37 Законом; 2) ситуація, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (стаття 1194 ЦК України). Незважаючи на те, що у справі, що переглядається, потерпілий втратив право на отримання відшкодування від страховика тієї особи, яка завдала шкоди, таке право підлягає захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди. При цьому обмеження, встановлені статтею 1194 ЦК України, не поширюються на зазначені правовідносини, оскільки наведена норма регламентує визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати (тобто така виплата мала бути проведена) і не встановлює будь-яких обмежень у разі, якщо у страховика не виникло обов`язку зі сплати страхової виплати. Інше розуміння наведених норм права фактично зменшує строк існування права на вимогу до заподіювача шкоди, якщо така шкода заподіяна майну потерпілого, до одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Наведений річний строк є присічним та поважність причин його пропуску не може впливати на можливість захисту цивільного права, що істотно звужує можливість потерпілої особи захистити своє порушене право у порівнянні із захистом свого права на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову до правопорушника - завдавача шкоди. Вибір страховика належить кожній особі, яка вирішила вступити в договірні відносини з приводу такого виду страхування, відповідно, така особа має нести всі ризики обрання неналежного, недобросовісного або ненадійного контрагента. З іншого боку, нездійснення потерпілою особою всупереч своїм власним інтересам обов`язку звернутися до страховика із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року (з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) жодною нормою чинного законодавства не визнано як підстава припинення права вимоги до завдавача шкоди і обов`язку такої особи відшкодувати завдану нею шкоду. Наявне різне по суті застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 3 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18): у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі № 447/819/16-ц потерпіла особа у межах строків, встановлених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону до страховика не зверталася, однак суд із посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) дійшов висновку про незаконність судових рішень про стягнення з винуватця ДТП на користь потерпілого відшкодування шкоди. Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів про стягнення відшкодування шкоди з особи, яка її заподіяла, зазначив, що позивач повинен був вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії, а у разі її ліквідації - від МТСБУ. У разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика, який суди не дослідили та не встановили, для страхової виплати, решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України). Залучивши страховика цивільно-правової відповідальності відповідача до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд першої інстанції не врахував, що за наявності вини у дорожньо-транспортній пригоді страхувальника саме страхова компанія, а в разі її ліквідації МТСБУ, зобов`язана відшкодувати завдану шкоду у межах ліміту відповідальності, передбаченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Суд не обговорив питання можливої відповідальності МТСБУ, не надав оцінки доводам відповідача, викладеним у запереченнях на позов та не спростував їх, ухвалив рішення без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18)), що також є порушенням норм Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); у постанові колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 369/3461/17 за викладеними у рішенні обставинами потерпіла особа в межах строків, установлених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону, до страховика не зверталася, однак суд з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) дійшов висновку про незаконність судових рішень про стягнення з винуватця ДТП на користь потерпілого відшкодування шкоди; у постанові колегії суддів Другої судової палати Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 730/125/16-ц за викладеними в рішенні обставинами потерпіла особа в межах строків, установлених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону, до страховика не зверталася, однак суд, установивши, що особа, винна у дорожньо-транспортній пригоді, повідомила свого страховика про неї (з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18)), дійшов висновку про незаконність судових рішень про стягнення з винуватця дорожньо-транспортної пригоди на користь потерпілого відшкодування шкоди. У наведеній справі дорожньо-транспортна пригода сталася 3 травня 2014 року, а з позовом особа звернулася до особи, яка завдала шкоду, у лютому 2016 року. Суд касаційної інстанції зазначив, що у травні 2014 року відповідач повідомив свою страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, отже, обов`язок з відшкодування шкоди в межах ліміту страхового відшкодування покладається на його страховика.

У зазначених справах за фактичними обставинами потерпілі особи на момент звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди пропустили встановлені строки подання заяви про страхове відшкодування, передбачені статтею 37 Закону що, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), було підставою для відшкодування шкоди особою, винною у дорожньо-транспортній пригоді. Однак, незважаючи на зазначені фактичні обставини, суд касаційної інстанції скасовував рішення судів попередніх інстанцій про стягнення відшкодування з особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді.

Водночас відповідно до положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону для вирішення питання, чи виник у страховика обов`язок зі сплати страхового відшкодування, та для правильного застосування висновку Великої Палати Верховного Суду правове значення має факт звернення потерпілої особи до страховика, а не особи, яка завдала шкоди. При цьому, за викладеними в рішенні обставинами потерпіла особа в межах строків, установлених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону, до страховика не зверталася й не набула права на відшкодування шкоди шляхом отримання страхової виплати.

З урахуванням наведених мотивів та обґрунтувань Верховний Суд вважає, що є всі підстави для уточнення правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Наявність різного по суті застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 3 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), свідчить про неузгоджену практику його застосування в ситуації, коли потерпіла особа, пропустивши встановлені строки подання заяви про страхове відшкодування, передбачені статтею 37 Закону, звертається до суду за захистом свого права на відшкодування шкоди безпосередньо до особи, яка завдала таку шкоду.

Не заперечуючи того, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, сплачує страхові платежі й ще зберігається право вимоги до страховика порушника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, Верховний Суд вважає, що в ситуації, коли потерпілий втратив право на отримання відшкодування шкоди від страховика порушника, необхідно керуватися тим, що таке відшкодування є можливим на загальних підставах за рахунок винної особи за принципом генерального делікту.

У правозастосовній практиці досить часто виникають ситуації, коли встановлення винуватця дорожньо-транспортної пригоди триває довше за один рік, а тому сплив такого строку призводить до втрати потерпілим права вимоги про відшкодування завданої йому шкоди до страховика особи, винної в завданні такої шкоди. Отже, тлумачення наведених норм права таким чином, що сплив річного строку з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди призводить також й до втрати вимоги до заподіювача шкоди, позбавлятиме потерпілу особу взагалі можливості відшкодувати завдану їй шкоду будь-якою особою.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 8 липня 2020 року прийнято до розгляду справу № 147/66/17 та призначено її до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку (пункт 14 частини першої статті 253 Цивільного процесуального кодексу України).

Правовідносини, спір з приводу яких вирішується у цій справі, є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 147/66/17.

Враховуючи, що спірні правовідносини у даній справі та у справі № 147/66/17, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, є подібними і стосуються вирішення питання чи втрачає особа, якій завдано шкоду право на отримання захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову про відшкодування шкоди до винуватця ДТП у разі, якщо ним втрачено право на отримання відшкодування від страховика/МТСБУ винної у ДТП особи з підстав пропуску строків, передбачених ст. 37 Закону, що, серед іншого, також є предметом з`ясування у даній справі, суд з метою ухвалення законного і обґрунтованого рішення та дотримання однакового застосування закону дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 147/66/17.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 295/9321/15-ц.

Керуючись ст. ст. 252, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Зупинити провадження у справі № 643/19851/20 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 12 383, 02 грн. до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 147/66/17.

Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду або через Московський районний суд м. Харкова.

Повний текст ухвали складено 24.05.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко