КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/5357/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/8389/19

13 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Колесника О.М., у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ПрАТ «СК» Українська страхова група» звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, в якому просило стягнути з відповідача 117 226,67 грн. по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 1 921 грн. судового збору.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що з вини відповідача ОСОБА_1 28.02.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода, у якій було пошкоджено автомобіль марки «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ПІІ «ВІП-Рент», і застрахований у позивача. Відповідно до умов договору страхування, позивач сплатив власнику автомобіля «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 , суму відшкодування в розмірі 216 726,67 грн. та отримав право регресу до відповідача ОСОБА_1 . Станом на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в СК «Альфа-Гарант» за полісом обов`язкового страхування. Після направлення претензії СК «Альфа-Гарант» здійснила виплату страхового відшкодування в межах ліміту відшкодування та за мінусом франшизи, в розмірі 99 500 грн. 27.08.2018 року відповідачу було направлено претензію з проханням відшкодувати вказану суму у добровільному порядку, але на день звернення до суду дана вимога відповідачем не виконана.

Посилаючись на наведене позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 117 226,67 грн. в рахунок стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, 1921 грн. судового збору, а всього 119 147,67 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група».

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд не урахував всі без виключення доводи та обґрунтування відповідача, викладені у відзиві на позов, залишивши їх без будь-якого аналізу та дослідження. Так, транспортний засіб, який був відремонтований згідно акту виконаних робіт № А-893864 від 16.05.2018 року, не ідентифікований. Об`єм та зміст ремонтних робіт, використаних частин та матеріалів згідно акту виконаних робіт № А-893864 від 16.05.2018 року жодним чином не пов`язані причинно-наслідковим зв`язком з фактичними наслідками конкретної дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28.02.2018 року за участю відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» - Шмаров О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.04.2017 року між ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПІІ «ВІП - Рент» була укладена додаткова угода №33 до Генерального договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0199-2700/17-AVIS від 15.12.2016 року, предметом якої було страхування транспортного засобу «БМВ», д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2018 року, 28.02.2018 року з вини відповідача ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Шкода», д.н.з. НОМЕР_2 , сталася ДТП, в результаті якої був технічно пошкоджений автомобіль «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 . Даною постановою ОСОБА_1 було визнано винним, однак провадження по справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Дана постанова не оскаржувалась в апеляційному порядку і набрала законної сили.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

24.05.2018 року ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі акту виконаних робіт №А-893864 від 16.05.2018 року (а.с.18-23), було складено страховий акт №СТОКА-5447 та розрахунок суми страхового відшкодування, відповідно до якого позивач здійснив виплату страхового відшкодування ПІІ «ВІП - Рент», у розмірі 216 726,67 грн., що підтверджується платіжним дорученням №10553 від 24.05.2018 року (а.с.24-26).

Відповідачем ОСОБА_1 станом на день скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність була застрахована в СК «Альфа-Гарант» за полісом обов`язкового страхування АМ/0249081, за яким ліміт відповідальності 100 000 грн., франшиза 500 грн.

22.08.2018 року СК «Альфа-Гарант» сплатило на рахунок позивача 99 500,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що загальна сума матеріальної шкоди завдана автомобілю марки «БМВ», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 216 726,67 грн., а СК «Альфа-Гарант» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 99 500 грн., та оскільки зазначена сума не покриває реальний розмір завданих збитків позивача, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 117 226,67 грн.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

Відносини ж між відповідачем та його страховиком (СК «Альфа-Гарант») регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в межах ліміту відповідальності.

Таким чином страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні у межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом статті 993 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 464/1937/16-ц (провадження № 61-4756св18).

Установивши, що вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_1 , перевищує виплачений СК «Альфа-Гарант» позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача як з винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

Доводи апеляційної скарги про те, що транспортний засіб, який був відремонтований згідно акту виконаних робіт № А-893864 від 16.05.2018 року не ідентифікований, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається із вказаного акту, то виконані роботи стосуються автомобіля «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 18-23).

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що об`єм та зміст ремонтних робіт, використаних частин та матеріалів згідно акту виконаних робіт № А-893864 від 16.05.2018 року, жодним чином не пов`язані причинно-наслідковим зв`язком з фактичними наслідками конкретної дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28.02.2018 року за участю відповідача.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а саме: схему місця ДТП, яка сталася 28.02.2018 року, в якій визначено перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 , отриманих внаслідок ДТП (а.с. 12), акт огляду пошкодженого транспортного засобу від 02 березня 2018 року (а.с. 16) та акт виконаних робіт № А-893684 (а.с. 18-23), колегія суддів приходить до висновку, що зміст ремонтних робіт, використаних частин та матеріалів згідно акту виконаних робіт № А-893864 від 16.05.2018 року пов`язані причинно-наслідковим зв`язком з фактичними наслідками конкретної дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28.02.2018 року за участю відповідача.

Жодного доказу на спростування невідповідності ремонтних робіт, використаних частин та пошкоджень автомобіля «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 , відповідачем надано не було.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції у даній справі ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуючий: Судді: