ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/89/21 Справа № 173/2025/19 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець Василь Антонович про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець Василь Антонович, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається із житлового приміщення, належного батькові за життя, та земельної ділянки кадастровий номер -11-001-0061, розміром 0,1472 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на земельну ділянку, що належала за життя його батькові, підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії НА № 168, виданого згідно з рішенням Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 401-ХХ/ІV від 15.09.2005 року.

В межах строків, передбачених чинним законодавством він подав до Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька, у зв`язку з чим, у справах цієї ж нотаріальної контори було заведено спадкову справу за № 57601737 у Спадковому реєстрі та за № 88/2015 у нотаріуса.

Постановою державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 16.12.2015 року йому відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті батька - ОСОБА_3 .

Відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус обґрунтовував тим, що державним кадастровим реєстром місцевим органом - на той час управлінням Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 13.11.2015 року відмовлено нотаріусу у наданні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з тих підстав, що відсутня достовірна інформація про земельну ділянку, яка залишилась у власності його батька ОСОБА_3 , після продажу частини земельної ділянки ОСОБА_2 , та того, що при відчуженні частини земельної ділянки не виконана вимога п.7 ст. 126 ЗК України у чинній на той момент редакції Закону.

На державному акті про право власності на земельну ділянку, що належала за життя його батькові, дійсно мається напис, завірений підписом та печаткою приватного нотаріуса Питомця В.А., про те, що ОСОБА_3 , за договором купівлі-продажу, посвідченим Приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 25.12.2006 року за реєстровим № 2494 продав ОСОБА_2 , частину земельної ділянки площею 0,09 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без зазначення кадастрового номеру та інших обов`язкових реквізитів для ідентифікації земельної ділянки, що відчужується. Таким чином, при укладенні спірного договору відчуження частини земельної ділянки, що належала за життя його батькові, було порушено вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, у зв`язку з чим укладений договір є недійсним з моменту його укладення, що й стало підставою звернення до суду.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладання, тобто з 25.12.2006 року, договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомцем В.А. 25.12.2006 року за реєстровим номером № 2494 щодо продажу земельної ділянки площею 0,09 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.01.2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі із земельної ділянки кадастровий номер -11-001-0061, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії НА № 168, виданого згідно з рішенням Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 401-ХХ/ІV від 15.09.2005 року.

Позивач звернувся до Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька - ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за № 57601737 у Спадковому реєстрі та за № 88/2015 у нотаріуса.

Постановою державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 16.12.2015 року позивачу відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті батька - ОСОБА_3 .

Відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус обґрунтовував тим, що державним кадастровим реєстром місцевим органом - на той час управлінням Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 13.11.2015 року відмовлено нотаріусу у наданні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з тих підстав, що відсутня достовірна інформація про земельну ділянку, яка залишилась у власності спадкодавця ОСОБА_3 , після продажу частини земельної ділянки ОСОБА_2 , та того, що при відчуженні частини земельної ділянки не виконана вимога п.7 ст. 126 ЗК України у чинній на той момент редакції закону.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.12.2006 року встановлено, що даний договір був укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив земельну ділянку не сільськогосподарського призначення площею 0,09 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Земельна ділянка 0,1472 га, частка якої відчужується належить продавцеві на підставі державного акту про право приватної власності на землю (серії Я.А. № 168048), виданого Дмитрівською сільською радою 20.11.2006 року, згідно із рішенням сесії Дмитрівської сільської ради за № 401-ХХ/ІУ від 15.09.2005 року. В договорі зазначені його істотні умови: ціна договору і умови оплати, права і обов`язки сторін, відповідальність сторін та розгляд спорів. Договір посвідчений 25.12.2006 року Приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Питомцем В.А., та зареєстрований в реєстрі за № 2494. В договорі також зазначено, що він є підставою для видачі державного акту на право приватної власності на землю і її державної реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку про відсутність порушень законодавства при укладенні та нотаріальному посвідченні спірного договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір, залежно від розподілу прав і обов`язків між сторонами, є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути, в тому числі двосторонніми (договори). Двостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: заявлення вимог як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

При цьому вимога про визнання недійсним правочину заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, може бути пред`явлена тільки його сторонам (правонаступникам), які й визначаються учасниками справи у такій категорії спорів.

Статтею 216 ЦК України визначені правові наслідки недійсності правочину, зокрема, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 1 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір є недійсним з моменту його укладення, оскільки при його посвідченні було порушене чинне законодавство, а саме з 2003 року чинним був Закон України "Про землеустрій", який передбачав розроблення технічної документації на земельну ділянку, проте при відчуженні частини земельної ділянки технічна документація на неї не розроблялась, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Як установлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, спірний договір укладений між за життя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 25.12.2006 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Питомцем В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2494 (а.с.41).

Спірний договір був зареєстрований нотаріусом у державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом з державного реєстру правочинів № 33862208 від 25.12.2006 року (а.с.53), що відповідало вимогам законодавства, яке діяло на час на його посвідчення. В тексті договору є посилання на те, що договір підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди земельної ділянки оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Таким чином, вчинення в такому разі на державному акті відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта та не є підставою для визнання договору недійсним.

Стаття 126 ЗК України доповнена частиною 7 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядок поділу та об`єднання земельних ділянок" № 1066-VI від 05.03.2009 року, який набрав чинності 01.04.2009 року.

Тобто, правові норми, передбачені ч.7 ст. 126 ЗК України почали діяти лише з 01.04.2009 року.

Даним Законом внесені зміни і до ст. 55 Закону України "Про землеустрій", з подальшими змінами до цієї статті.

Отже, станом на 25.12.2006 року не заборонялось укладати договори відчуження земельних ділянок до їх виділу в натурі, а було лише регламентовано порядок та зміст виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі.

Таким чином, при укладенні зазначеного договору сторони і нотаріус, який посвідчував спірний договір керувалися нормами законодавства, які діяли на час укладення договору.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що за своє життя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначений договір купівлі-продажу оскаржував.

Спірний договір є відплатним договором. Продаж земельної ділянки, відповідно до умов п.2.1. Договору відбулась за 2000,00 грн., які Покупець ОСОБА_2 сплатив повністю Продавцеві - ОСОБА_3 до підписання Договору.

Посилання позивача, що спірний договір не відповідає ч.7 ст. 126 ЗК України є безпідставним, оскільки на час укладення спірного договору правові норми, на які посилається позивач щодо їх порушення при укладення та посвідченні договору купівлі продажу частини земельною ділянки, не були чинними.

При цьому, станом на час укладення спірного договору (25.12.2006 року) у нотаріуса не було повноважень здійснювати державну реєстрацію права власності за правочинами, які посвідчувались нотаріусами. Оскільки відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-ІV від 01.07.2004 року, зі змінами та доповненнями, лише 01.01.2013 року почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно лише з цього часу у нотаріуса виникли повноваження щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за посвідчуваними ним правочинами.

В свою чергу не проведення відповідачем державної реєстрації права власності на частину земельної ділянки, що перейшла в його власність за укладеним, 25.12.2006 року договором купівлі-продажу частини земельної ділянки, не є підставою для визнання укладеного правочину недійсним. Оскільки, така підстава не передбачена ст. 215 ЦК України.

Крім того позивач не позбавлений права в будь-який час провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі укладеного правочину, так як проведення такої реєстрації законом не обмежується у часі.

В свою чергу, у відповідача залишається право на підставі укладеного правочину розробити технічну документацію на придбану земельну ділянки та виділити її в натурі із встановленням меж. Оскільки сам договір купівлі-продажу земельної ділянки є підставою для відведення земельної ділянки в натурі.

Тобто позивач має право привести укладений правочин у відповідність із положеннями ст.. 126 ЗК України та ст.. 55 ЗУ «Про землеустрій» у чинній на даний час редакції, у в відповідності із положеннями ч. 3 ст. 5 ЦК України, щодо дії прав і обов`язків за укладеним правочином у часі.

Місцевий суд вірно дійшов висновку, щодо самого права ОСОБА_3 , на укладання спірного договору купівлі-продажу. Оскільки, згідно державного акту про право приватної власності на землю (серії Я.А. № 168048), виданого Дмитрівською сільською радою 20.11.2006 року, згідно із рішенням сесії Дмитрівської сільської ради за № 401-ХХ/ІУ від 15.09.2005 року у ОСОБА_3 , виникло право власності на земельну ділянку площею 0.1472 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України -власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_3 , мав право укладати правочин щодо відчуження земельної ділянки, як в цілому так і її частини. Зазначена земельна ділянка не є ділянкою сільськогосподарського призначення, має цільова призначення: для ведення особистого селянського господарства. Таким чином заборони на відчуження земельної ділянки з даним цільовим призначенням Земельним Кодексом не передбачено. В укладеному правочині чітко визначено площа земельної ділянки, що відчужується. Та зазначені всі істотні умови для даного виду договору.

При посвідченні правочину було отримано згоду подружжя продавця та покупця земельної ділянки, оскільки сторони перебували в шлюбі.

На державному акті про право власності на земельну ділянку, що належала за життя ОСОБА_3 , є напис, завірений підписом та печаткою приватного нотаріуса Питомця В.А., про те, що ОСОБА_3 ,. за договором купівлі-продажу, посвідчену приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу 25.11.2006 року за реєстровим № 2494 продав ОСОБА_2 , частину земельної ділянки площею 0,09 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що також відповідає вимогам чинного на час укладення договору законодавства.

Крім того, як зазначалось вище, ні ОСОБА_3 , за життя, ні відповідач станом на теперішній час, не здійснили дій, спрямованих на розроблення технічної документації, визначення меж земельних ділянок в натурі, не провели їх державно реєстрацію. Проте, дані обставини не є підставою для визнання укладеного договору купівлі-продажу частини земельної ділянки недійсним. Оскільки відповідач може і на даний час реалізувати зазначені права. А для захисту прав позивача, як спадкоємця майна, що залишилось після смерті батька, законом передбачений інший спосіб захисту таких прав, яким позивач має можливість скористатись.

Таким чином, колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції обгрунтовано не встановлено підстав для визнання укладеного правочину недійсним в зв`язку з порушення норм законодавства, чинного на момент його укладення, а інших підстав, щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивачем не заявлялось.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко