Єдиний унікальний номер судової справи: 480/2868/16-ц
Провадження 22-ц/812/955/21
Постанова

Іменем України

24 травня 2021 року м. Миколаїв Справа № 480/2868/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П. Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Пасечнюком І.П.,

за участі: представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Васеньовим Дмитром Олександровичем, на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2021 року, ухвалене в складі головуючого - судді Терентьєва Г.В., в залі суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що він в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 є власником 43/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2010 року.

Окрім нього в будинку зареєстрований і проживає його брат ОСОБА_2 , який був зареєстрований у цьому будинку за згодою колишнього власника ОСОБА_3 і набув право користування житловим приміщенням, будучи членом її сім`ї. Будинок фактично знаходиться у повному володінні ОСОБА_2 , який самостійно визначає порядок користування належним позивачу майном та не бере участі в утриманні будинку.

Позивач зазначав, що з травня 2016 року у нежитлових приміщеннях (кухня та їдальня) будинку проживає його син ОСОБА_4 з сім`єю, оскільки усі придатні для проживання житлові кімнати зайняв ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належним йому майном, оскільки його син вимушений проживати у нежитлових приміщеннях будинку та вони не досягли згоди про порядок користування будинком, уточнюючи позовні вимоги, та посилаючись на статті 383, 391 ЦК України, просив виселити ОСОБА_2 з будинку.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року ухвалено виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою того ж суду від 01 лютого 2018 року зазначене заочне рішення скасовано.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що він набув право користування спірним житлом згідно із законом, як член сім`ї своїх батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які придбали це нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 09 лютого 1995 року. Разом з ними проживав у будинку, приймав участь у його добудові, утриманні. З 2002 року зареєстрований та постійно проживає в будинку, сплачує за нього всі необхідні платежі. Після смерті батька ОСОБА_5 він прийняв спадщину, так як на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним був зареєстрований та проживав у будинку, який був спадковим майном, але своїх спадкових прав не оформлював, а за домовленістю з матір`ю відмовився від спадщини на її користь. Проживав у будинку разом з матір`ю.

Після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , він, як член сім`ї власника, відповідно до її розпорядження залишився проживати в будинку. Вони домовились з позивачем, який є рідним братом, про спільне користування спадковим майном - житловим будинком АДРЕСА_1 . Згідно їхньої домовленістю відповідач дав згоду на визнання за позивачем в судовому порядку права власності на будинок в порядку спадкування після смерті матері. Крім того зазначав, що іншого житла, крім спірного будинку в якому він проживає, у нього немає та він має інвалідність 3-ї групи. Позбавлення його права на житло, як того просить позивач, призведе до важких наслідків, так як зробить відповідача безхатченком.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору, внаслідок яких ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

В апеляційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до апеляційного суду, Васеньов Д.О. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що проживання у будинку відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні належною йому власністю, відповідач у будинку проживає незаконно, до того ж самовільно вселив свою дружину, самостійно визначає порядок користування належним позивачу будинком, тому останній не має можливості у повній мірі користуватися своїм майном.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є рідними братами.

ОСОБА_1 , в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 06 грудня 2010 року, є власником 43/100 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Судом було установлено, що за договором купівлі-продажу житлового будинку від 09 лютого 1995 року ОСОБА_3 придбала 43/100 частини зазначеного житлового будинку.

Сторони визнали, що за життя матері, відповідач ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання в цьому будинку та з того часу проживає у спірному будинку (а.с.15).

Реєстрація місця проживання відповідача у спірному будинку, його вселення у спірний будинок здійснювалось за згодою матері сторін.

Після ухвалення судового рішення від 25 листопада 2010 року, проживання відповідача у спірному будинку здійснювались за згодою позивача.

З травня 2016 року у нежитлових приміщеннях (кухня та їдальня) будинку став проживати син позивача ОСОБА_4 з сім`єю, та з цього часу у сторін виник спір щодо проживання відповідача в будинку, оскільки, як зазначав позивач, усі придатні для проживання житлові кімнати зайняв ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві.

Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що ОСОБА_2 був вселений до спірного будинку за життя матері сторін як член її сім`ї та зареєстрував своє місце проживання за згодою власника будинку, та з того часу тривалий час проживає у спірному будинку і після її смерті за згодою позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач користується житлом на законних підставах, а позивач не довів факт створення відповідачем перешкод у користуванні належним йому житловим будинком, оскільки достеменних та переконливих доказів в створенні таких перешкод, незаконність користування відповідачем спірним житлом суду не надано. Позивач може користуватись своїм будинком, проживати в ньому, відповідач проти цього не заперечував. До того ж, позивачем не спростовані доводи ОСОБА_2 , з огляду на його тривалий час проживання в будинку після смерті їхньої матері, щодо наявності між сторонами домовленостей про спільне користування спадковим майном - житловим будинком АДРЕСА_1 та наявність у відповідача іншого житла.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з 10 січня 2019 року відповідач є особою з інвалідністю 3 групи (а.с.132). Вселення відповідачем в будинок членів сім`ї не є предметом даного позову, тому посилання позивача на такі обставини не заслуговують на увагу.

Отже, висновки суду про відмову в позові з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін є обґрунтованими, оскільки позивач не довів того, що відповідач перешкоджав йому у користуванні та володінні будинком і відповідно не довів наявності законних підстав для його виселення.

Доводи апеляційної скарги про те, що проживання у будинку відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні належною йому власністю, відповідач у будинку проживає незаконно, позивач не має можливості у повній мірі розпоряджатися своїм майном, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, та незгоди представника позивача ОСОБА_1 - Васеньова Д.О. з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанцій, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникали при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат, понесених сторонами у суді першої інстанції, апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 375, 381-382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Васеньовим Дмитром Олександровичем, залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.