ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1918/21 Справа № 192/549/20 Суддя у 1-й інстанції - Щербина Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 квітня 2020 року АТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 січня 2012 року у розмірі 56403,46 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року в задоволені позову АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с.99-101).

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ ПриватБанк подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк в повному обсязі (а.с.104-108).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг; дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів; якщо суд не згоден з розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статуту є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.

Разом із тим, банківські послуги не обмежуються наданням кредитів, а тому із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що ОСОБА_1 мала намір укласти саме кредитний договір, враховуючи, що відповідачка у анкеті-заяві виявила бажання на отримання двох видів карток: кредитної та зарплатної.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору, отримання кредитної картки тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти кредитних договір та отримати відповідно кредитні кошти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Звертаючись з позовом АТ КБ ПриватБанк наполягав на тому, що кредитний договір між сторонами укладено 17.01.2012 року та просив стягнути заборгованість, що виникла у зв`язку з невиконанням цього договору.

Судом першої інстанції встановлено, що у заяві відповідача від 17 січня 2012 року сума кредитного ліміту взагалі не зазначена, як не зазначена і процентна ставка (а.с.24). Також суду не надано доказів підписання відповідачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового кредиту» (а.с.25). Докази про укладання 17 січня 2012 року відповідачем саме кредитного договору з відповідними істотними умовами щодо відсотків за користування кредитом, строку повернення кредиту, штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору, тощо суду не надано.

Також судом встановлено, що згідно Довідки відповідач отримала в ПриватБанку платіжні картки, номери яких зазначені у довідці, з терміном дії до 10/15, 08/19 та 08/21 (а.с.23). Проте зазначена довідка не містить посилань щодо виду таких карток (кредитна чи зарплатна) з огляду на те, що відповідачка у анкеті-заяві виявила бажання на отримання двох видів карток: кредитної та зарплатної.

Крім того, згідно Довідки про зміну умов кредитування (а.с.22) відповідачці було змінено кредитний ліміт з 2 000 гривень до 15 000 гривень. Проте докази щодо ознайомлення відповідачки з умовами збільшення такого ліміту, які передбачені в Умова та Правилах надання банківських послуг суду не надані. Також суду не надані докази отримання відповідачкою кредитного ліміту в будь-якому розмірі, оскільки надана суду роздруківка про рух коштів не завірена будь-якими особами, які її склали, а також містить розбіжності в частині встановлення/зменшення/збільшення кредитного ліміту, з відомостями, які містяться в Довідці про зміну умов кредитування (а.с.21 зворот, 22). Так, згідно роздруківки про рух коштів, відповідачці спочатку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 гривень, а потім того ж дня збільшено до 2 000 гривень. В той же час, згідно Довідки про зміну умов кредитування, відповідачці спочатку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 2 000 гривень, а потім зменшено його до 300 гривень. Оскільки такі докази містять в собі суперечності, тому суд вважає їх неналежними. У зв`язку з викладеним, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30 506 гривень 74 копійки відсутні, оскільки позивач не довів суду отримання від подачкою певного розміру кредитного ліміту, а його розмір навіть не зазначено в анкеті-заяві.

Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування штрафних санкцій, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 січня 2012 року (а.с.24) станом на 31 травня 2015 року (а.с.7-9), станом на 30 вересня 2019 року (а.с.9-14), станом на 22 березня 2020 року (а.с.15) посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який не містить відомостей про підписання відповідачем.

Надані до позову розрахунки заборгованості не можуть бути визнані належними та допустимими доказами з огляду на те, що не підписані уповноваженими особами банку та складені без зазначення посади особи, яка її склала.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач згідно виписки за рахунком користувалася кредитними коштами, колегія суддів не приймає, оскільки відсутні підстави вважати, що рахунки, виписки за яким надано позивачем, відкриті саме на підставі анкети-заяви від 17.01.2012 року.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційної скарги на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, оскільки надані банком Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, так як в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що саме з цими Умовами та Тарифами банку позичальник був ознайомлений, підписуючи анкету від 17.01.2012 року, вказана позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 06 січня 2021 року.

Судді: