КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6394/2021
справа №754/2545/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкриому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сенюти В.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Блокбастер-Боулінг" про визнання дій протиправними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, та просить ухвалити рішення, яким визнати протиправними дії ТОВ "Блокбастер-Боулінг" щодо відмови у наданні інформації українською мовою, відсутності інформації українською мовою на вивісці, приниження гідності, порушення прав споживача, а також дискримінації за місцем народження та мовою обслуговування, стягнути 567 грн. матеріальної шкоди та 127521 грн. моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що 13 жовтня 2019 року у надавача послуг ТОВ "Блокбастер-Боулінг" забронював на 19 жовтня 2019 року, свій день народження, доріжку для гри у боулінг за адресою: АДРЕСА_1 .

Прийшовши 19 жовтня 2019 року за відповідною адресою із друзями, його зустріла адміністратор, яка почала спілкування російською мовою. На прохання надавати послуги українською адміністратор поводилась агресивно та зухвало, зазначивши, що дискримінація клієнтів за мовою та місцем народження є її принциповою позицією. Надавати послуги українською відмовлялась.

У зв`язку із цим, ОСОБА_1 вирішив змінити місце відпочинку, але, ураховуючи, що це був суботній вечір, знайти інше місце для гри у боулінг виявилося складним, при цьому ціни в інших місцях за послуги були дорожчими, а у ТОВ "Блокбастер-Боулінг" надавалась знижка на день народження. Зазначає, що вдалось знайти інше місце для гри у "Боулінг-клуб Brooklyn", але за той же час гри, на який він розраховував у ТОВ "Блокбастер-Боулінг", довелось сплатити на 417 грн. більше. Окрім того, довелось витрати на проїзд у таксі 150 грн.

Зазначені суми вказує як матеріальну шкоду. При цьому зазначає, що є студентом, стипендії не отримує, вказаний розмір коштів для нього є суттєвим і він не знав, чи вистачить їх, щоб розрахуватись та не осоромитись перед друзями.

Щодо моральної шкоди вказує, що таке відношення та ситуація значним чином вплинули на його настрій, бажання святкувати день народження, а неможливість отримати послуги зрозумілою для нього українською мовою призвело до приниження честі та гідності.

Рішенням Деснянського районного суд міста Києва від 27 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено визнати дії ТОВ "Блокбастер-Боулінг" щодо відсутності інформації на вивісці українською мовою - протиправною. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Вказує, що, відмовляючи у задоволенні вимог в частині надання послуг українською мовою, суд виходив з того, що стаття 30 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" зобов`язує суб`єктів господарювання надавати послуги державною мовою з 16 січня 2021 року. Скаржник вказує, що суд не урахував положень Конституції України, Закону України "Про захист прав споживачів", рішення Київської міської ради від 05 жовтня 2017 року №166/3173, виходячи із змісту яких споживач має право на отримання послуг українською мовою. При цьому, вказуючи на протиправність відсутності на вивісці інформації українською мовою, суд фактично доходить протилежних висновків.

Зазначає, що суд не зазначив мотивів щодо такого доказу як відеозапис, що призвело до неповноти з`ясування обставин справи, а відтак необґрунтовану відмову у задоволенні вимог щодо відшкодування шкоди у зв`язку із дискримінацією за мовною ознакою та місця проживання.

Вказує, що справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, проте суд всупереч частини 8 статті 279 ЦПК України провів судові дебати.

Вважає необґрунтовану відмову суду у стягненні витрат на правничу допомогу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги. Одночасно зазначає, що очікуються витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000 грн., які просить стягнути з позивача.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Самсон Ю.П. доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити та відмовити відповідачу у відшкодуванні витрат на правничу допомогу з мотивів безпідставності такої заяви.

Представник відповідача адвокат Долін О.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вимог стосовно інформації на вивісці, суд першої інстанції виходив з того, що надання інформації іншою мовою, аніж державною, не відповідає вимогам пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" та статті 28 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".

В частині вимог щодо обслуговування українською мовою, суд вказав, що такий обов`язок у суб`єктів господарювання виникає з 16 січня 2021 року, оскільки з цієї дати набирає чинності стаття 30 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".

В частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд вказав на відсутність доказів понесення позивачем витрат на визначену ним суму.

В частині доводів щодо приниження гідності, порушення прав споживача, а також дискримінації за місцем народження та мовою обслуговування задоволенню, суд вказав, що доказів цьому не надано, при цьому з показів свідка ОСОБА_2 суд встановив, що останній, з`явившись на запрошення позивача у "Блокбастер-Боулінг", при вході була розташована вивіска із інформацією на російській мові, на яку свідок звернув увагу. Свідок був присутній під час звернення позивача до адміністратора про надання йому послуги державною мовою. Підтвердив, що вся наступна розмова, яка була записана на відео телефону (відеозапис був досліджений в судовому засіданні), мала місце між свідком та адміністратором, позивач стояв поруч, проте участі в розмові вже не приймав.

З огляду на те, що позовна заява не містить обґрунтування заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок розміщення інформації на вивісці російською мовою, а інші доводи були відхилені, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції вказав, що позивачем подано лише договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт та копію квитанцію про сплату послуг за вказаним договором на суму 5500 грн., проте не надано детального опису витрачених годин щодо кожної дії, передбаченої в акті, виконаних адвокатом, та інших доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вказує на таке.

Згідно статті 10 Конституції України визначено, що державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року №10-рп/99 визначено:

Під державною (офіційною) мовою розуміється мова, якій державою надано правовий статус обов`язкового засобу спілкування у публічних сферах суспільного життя.

Конституцією України статус державної мови надано українській мові (частина перша статті 10). Це повністю відповідає державотворчій ролі української нації, що зазначено у преамбулі Конституції України, нації, яка історично проживає на території України, складає абсолютну більшість її населення і дала офіційну назву державі.

Положення про українську мову як державну міститься у розділі I "Загальні засади" Конституції України, який закріплює основи конституційного ладу в Україні. Поняття державної мови є складовою більш широкого за змістом та обсягом конституційного поняття "конституційний лад". Іншою його складовою є, зокрема, поняття державних символів. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові (частина третя статті 5 Конституції України). Положення статті 10 Конституції України, як і інших статей розділу I "Загальні засади", можуть бути змінені тільки у порядку, передбаченому її статтею 156, шляхом прийняття закону, який затверджується всеукраїнським референдумом.

25 квітня 2019 року прийнято Закон України №2704-VIII"Про забезпечення функціонування української мови як державної". Ухвалюючи цей Закон, Верховна Рада України виходила, зокрема, з того, що українська мова є визначальним чинником і головною ознакою ідентичності української нації, яка історично сформувалася і протягом багатьох століть безперервно проживає на власній етнічній території, становить переважну більшість населення країни і дала офіційну назву державі, а також є базовим системотвірним складником української громадянської нації.

Згідно статті 1 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова. Статус української мови як єдиної державної мови зумовлений державотворчим самовизначенням української нації. Державний статус української мови є невіддільним елементом конституційного ладу України як унітарної держави. Статус української мови як єдиної державної мови в Україні визначається виключно Конституцією України. Порядок функціонування і застосування державної мови визначається виключно законом. Навмисне спотворення української мови в офіційних документах і текстах, зокрема навмисне застосування її з порушенням вимог українського правопису і стандартів державної мови, а також створення перешкод та обмежень у застосуванні української мови тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом. Українська мова як єдина державна мова виконує функції мови міжетнічного спілкування, є гарантією захисту прав людини для кожного українського громадянина незалежно від його етнічного походження, а також є фактором єдності і національної безпеки України.

Статтею 2 унормовано, що цей Закон регулює функціонування і застосування української мови як державної у сферах суспільного життя, визначених цим Законом, на всій території України. Дія цього Закону не поширюється на сферу приватного спілкування та здійснення релігійних обрядів. Порядок застосування кримськотатарської мови та інших мов корінних народів, національних меншин України у відповідних сферах суспільного життя визначається законом щодо порядку реалізації прав корінних народів, національних меншин України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Завдання Закону визначено положеннями статті 3 цього Закону.

Практична реалізація положень Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", які мають бути враховані для цілей розгляду цієї справи, закріплена у таких статтях:

Стаття 28. Державна мова у сфері інформації для загального ознайомлення

1. Інформація для загального ознайомлення (оголошення, зокрема ті, які містять публічну пропозицію укласти договір, покажчики, вказівники, вивіски, повідомлення, написи та інша публічно розміщена текстова, візуальна і звукова інформація, що використовується або може використовуватися для інформування необмеженого кола осіб про товари, роботи, послуги, певних суб`єктів господарювання, посадових, службових осіб підприємств або органів державної влади, органів місцевого самоврядування) подається державною мовою, якщо інше не встановлено цим Законом.

2. Інформація для загального ознайомлення може дублюватися іншими мовами відповідно до закону.

3. Вимоги цієї статті не поширюються на інформацію, яка розміщується за допомогою мережі Інтернет, крім випадків, визначених цим Законом.

Стаття 30. Державна мова у сфері обслуговування споживачів

1. Мовою обслуговування споживачів в Україні є державна мова.

2. Підприємства, установи та організації всіх форм власності, фізичні особи - підприємці, інші суб`єкти господарювання, що обслуговують споживачів (крім випадків, встановлених частиною третьою цієї статті), здійснюють обслуговування та надають інформацію про товари (послуги), у тому числі через інтернет-магазини та інтернет-каталоги, державною мовою. Інформація державною мовою може дублюватися іншими мовами.

3. На прохання клієнта його персональне обслуговування може здійснюватися також іншою мовою, прийнятною для сторін.

4. Суб`єкт електронної комерції, зареєстрований в Україні, під час своєї діяльності та в разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити надання всієї інформації, визначеної Законом України "Про електронну комерцію", в тому числі щодо предмета електронного договору, державною мовою.

5. Інформація про товари та послуги на території України надається державною мовою, з урахуванням особливостей, визначених у статті 33 цього Закону.

6. Виробники (виконавці, продавці) в Україні всіх форм власності надають споживачам інформацію про вироби (товари), роботи чи послуги державною мовою. Така інформація може дублюватися будь-якою іншою мовою.

7. Інформація про вироби (товари), роботи чи послуги, зазначена у частині шостій цієї статті, доводиться до відома споживача в порядку, у спосіб та в обсязі, що визначені Законом України "Про захист прав споживачів".

В інформації про вироби (товари), роботи чи послуги, наданій державною мовою, допускається використання слів, скорочень, абревіатур та позначень англійською мовою та/або з використанням літер латинського та/або грецького алфавітів.

8. У разі якщо крім державної інформація про товари та послуги надається також іншими мовами, обсяг інформації про товари та послуги державною мовою не може бути меншими за обов`язковий обсяг інформації згідно з вимогами, встановленими Законом України "Про захист прав споживачів".

Згідно змісту статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".

Згідно змісту статті 15 Закону України "Про захист прав споживачів" інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Якщо особа убачає порушення своїх прав під час використання мови у певній сфері, якою для цілей розгляду цієї справи є сфера з обслуговування споживачів, то необхідно керуватися Законом України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", оскільки частиною 5 статті 1 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" визначено, що порядок функціонування і застосування державної мови визначається виключно законом.

Закон України "Про захист прав споживачів" також встановлює, що його положення застосовуються з урахуванням положень Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскільки стаття 30 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" набрала чинності з 16 січня 2021 року, то її положення не можуть бути застосовані для цілей розгляду цієї справи, відтак суд дійшов підставного висновку в частині доводів про відсутність порушень під час спілкування іншою мовою.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку, що до 16 січня 2021 року у сфері обслуговування споживачів допускалось використання такої регіональної мови як російська.

При цьому відповідні висновки суду першої інстанції, з якими погоджується суд апеляційної інстанції, не конфліктують з висновками щодо неможливості використання іншої мови, аніж державна (українська), під час надання інформація для загального ознайомлення, оскільки останнє регулюється іншими положеннями закону.

Доводи про те, що суд не дослідив відеозапис є безпідставними. Зміст діалогу відображено в позовній заяві, в протоколі судового засідання та в рішенні суду вказано про дослідження відеозапису, а також допитано свідка, з показів якого встановлено, що саме він був стороною діалогу з адміністратором, а позивач стояв осторонь.

Окрім того, положеннями Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" визначено дискримінацію, як ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Із досліджених судом доказів не убачається будь-яких дискримінаційних ознак, на які вказує позивач, та які б стосувалися його особистості. Не встановлено, що позивач зазнав обмежень під час реалізації права на отримання послуги. Так, позивачу не відмовлено у наданні послуги з огляду на мову спілкування чи місце народження, а спілкування адміністратора російською мовою, з урахуванням дослідженого вище законодавства, було допустимим.

Доводів на спростування висновків суду в частині відмови у відшкодування матеріальної шкоди апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд відхиляє та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження факту спричинення такої шкоди.

Апеляційний суд вказує, що спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загальноприйнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, порушення душевної рівноваги, необхідність докладання зусиль для захисту своїх прав, їх відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди. Застосування вищеописаних критеріїв по відношенню до обставин справи дає змогу дійти необхідних висновків про те, чи могла б людина за певних обставин зазнати переживань в такій мірі, що б на порушника відповідно до закону був би покладений обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу, певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.

Згідно положень частини 2 статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Проте відшкодування такої шкоди здійснюється лише у разі установлення факту її спричинення, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами, як і доведено її розмір. Натомість у цій справ позивачем не доведено та судом не установлено, що відсутність інформації на вивісці української мови мало наслідком спричинення позивачеві моральної шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16 є помилковим, оскільки правові висновки у цій справі стосуються права на відшкодування моральної шкоди у договірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги в частині проведення судових дебатів при розгляду справи у спрощеному провадженні не є таким процесуальним порушенням, яке потягнуло б за собою скасування судового рішення.

Разом з тим, апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з огляду на таке.

Згідно статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.

Статтею 134 ЦПК України унормовано:

1. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

2. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

3. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

4. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно статті 137 ЦПК України:

1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015 р., "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009 р., "Двойних проти України" від 12.10.2006 р., "Меріт проти України" від 30.03.2004 р., "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 р. ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Окрім того, надано Договір №1/02 про надання правничої допомоги від 03 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Самсоном Ю.П., акт виконаних робіт (наданих послуг) від 24 лютого 2020 року про виконання робіт загальною вартістю 5500 грн., а також копія квитанції до прибуткового касового ордера №24 від 24 лютого 2020 року про оплату ОСОБА_1 вказаної суми.

Відтак суд першої інстанції помилково відмовив у відшкодуванні таких витрат в повному обсязі, проте, ураховуючи принцип пропорційності відшкодування судових витрат відповідно до розміру позовних вимог, що задовольняються, апеляційний суд уважає, що відшкодуванню підлягає сума 1000 грн.

В іншій оскарженій частині рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі не убачається.

Заява відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000 грн. підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідачем надано Договір №5/21 про надання правничої допомоги від 19 березня 2021 року, укладений між ТОВ "Блокбастер-Боулінг" та СПД-ФО ОСОБА_3 , довідку про вартість та строки оплати правничої допомоги, Договір №3-01/2020 ЮП про надання правничої (правової) допомоги від 05 січня 2020 року, укладений між ТОВ "Блокбастер-Боулінг" та СПД-ФО ОСОБА_4 з додатком розрахунку вартості послуг.

Ураховуючи положення статей 141, 382 ЦПК України, беручи до уваги участь адвоката Доліна О.О. в одному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, подання відповідачем одного процесуального документу (відзив на апеляційну скаргу), а також принцип пропорційності та часткове задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що відшкодуванню підлягає сума 1000 грн.

Згідно положень частини 10 статті 141 ЦПК України апеляційний суд уважає за доцільне в межах цієї справи звільнити сторони від обов`язку сплачувати одна іншій витрати на відшкодування професійної правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року скасувати в частині відмови в задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ "Блокбастер-Боулінг" на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 1000 грн.

В іншій оскарженій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Блокбастер-Боулінг" на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції 1000 грн.

На підставі частини 10 статті 141 ЦПК України звільнити сторони від обов`язку сплачувати одна іншій витрати на відшкодування професійної правничої допомоги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 травня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова