22-ц/804/228/21
266/3078/19

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 266/3078/19

Номер провадження 22-ц/804/228/21

06 січня 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Шишиліна О.Г., повний текст якого складено 30 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Маріупольська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона була власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . Оскільки вона є людиною похилого віку, не має змоги самостійно вести господарство та обслуговувати будинок, вона запропонувала своїм дітям - сину ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_3 , доглядати за нею в обмін на отримання права власності на належний їй будинок. Донька відмовилась від цієї пропозиції, а син ОСОБА_2 погодився доглядати за нею при умові негайного укладення договору дарування житлового будинку, мотивуючи це тим, що він буде впевненим, що будівля відійде йому гарантовано. Вона погодилась на ці умови, сподіваючись на порядність сина та 15 липня 2004 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 . На протязі двох років ОСОБА_2 виконував їх домовленість, але останні кілька років стосунки між ними зіпсувались. ОСОБА_2 облаштував будинок таким чином, що має технічну можливість перекривати водопостачання, газ та електропостачання в тій частині будинку, де мешкає вона, внаслідок чого у морози їй було відключено світло, вода та газ, а тому вона вимушена була зігріватись у сусідів, що привело до захворювань. Отже, відповідач намагається створити для неї умови, які неможливі для життя, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до дільничного інспектора. Вважає, що ОСОБА_2 ввів її в оману, оскільки замість договору довічного утримання змусив її укласти договір дарування спірного нерухомого майна.

На підставі викладеного, позивачка просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_2 та посвідчений 15 липня 2004 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Друга Маріупольська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 15 липня 2004 року недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка не довела, що в момент вчинення оспорюваного правочину, вона діяла під впливом обману з боку відповідача. При цьому суд виходив із того, що сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що її син ОСОБА_2 ввів її в оману, оскільки замість договору довічного утримання змусив її укласти договір дарування належного їй будинку, сподіваючись на те, що визнати цей договір недійсним складно, так як строк позовної давності складає один рік. Суд першої інстанції не долучив до матеріалів справи та не надав належної оцінки Акту комісійного звернення до Приморської районної адміністрації, де зафіксовані її житлові умови та відношення до неї, як людини похилого віку.

Крім того вважає, що місцевий суд порушив принцип безсторонності, не надавши часу для підготовки до судових дебатів її представнику, чим істотно порушив її права на неупереджений та справедливий розгляд справи.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Домонтович В.І. у судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Бодягін І.Б. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та третя особа до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Згідно заяви, відповідач ОСОБА_2 просив справу розглянути без його участі, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

На підставі рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 березня 2004 року, зареєстрованого у Маріупольському бюро технічної інвентаризації 01 червня 2004 року, ОСОБА_1 належало домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складалось з житлового будинку, під літерою А-1, жилою площею 23,7 кв.м., сараїв, під літерами В-1,Г-1, К-1, Д-1, вбиральні, під літерою Б-1, літньої кухні, під літерою Е-1, замощення, під літерою І, огорожі, під літерами №І-2 (а.с. 76).

15 липня 2004 року між сторонами було укладено договір дарування, згідно пунктом 1 якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар вищевказаний жилий будинок з надвірними будівлями. Даний договір посвідчено нотаріусом Другої державної Маріупольської нотаріальної контори Колеснік Л.В., підписаний сторонами. Відповідно до п. 6 Договору нотаріусом роз`яснено дарителю зміст ст. 717 ЦК України, що предметом договору дарування є безоплатна передача ОСОБА_2 у власність будинка (а.с.74).

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 30 вересня 2020 року, домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку, під літерою А-1 побудованого о 1954 році, житлової прибудови, під літерою А1-1 побудованої о 2006 році, вбиральні, під літерою Б-1, побудованої о 1970 році, гаражу, під літерою Ж-1, побудованого о 2006 році, літньої кухні, під літерою З-1, побудованої о 2006 році, навісу, під літерою И-1, побудованого о 2006 році, літнього душу, під літерою К-1, побудованого о 2006 році, альтанки, під літерою Л-1 побудованої о 2006 році, навісу літ. М-1, побудованого о 2006 році, огорожі №1-2, вимощення І, побудованих о 1970 році. (а.с. 113-116).

09 вересня 2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:007:1021, площею 0,0619 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №223847778 від 14 вересня 2020 року (а.с. 137).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно виходив із того, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування будинку, як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела, що укладення нею оспорюваного договору з сином відбулося саме внаслідок обману зі сторони останнього.

Встановлено, що на час укладення договору дарування, ОСОБА_1 працювала та мала дохід у вигляді заробітної плати та пенсії. Матеріали справи не утримують докази того, що стан здоров`я позивачки свідчив про те, що в неї була потреба у догляді й сторонній допомозі. Крім того, ОСОБА_1 фактично передала майно за оспорюваним договором відповідачу, оскільки останній вселився до будинку та почав сплачувати усі комунальні послуги, а згодом зробив перебудову будинку, збудував господарські будівлі.

Більш того, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та її пояснень у суді вбачається, що відповідач погодився доглядати за позивачкою при умові негайного укладення саме договору дарування житлового будинку, а не договору довічного утримання. Отже, позивачка усвідомлювала дійсну природу укладеного договору.

Позивачка не надала суду доказів того, що на момент укладення спірного договору вона не мала наміру його укладати, адже наявності жодних фактичних обставин, які б це підтверджували при розгляді справи, встановлено не було. Звернення позивачки до суду з даним позовом пов`язане з погіршенням відносин з сином.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно не долучив до матеріалів справи та не надав нелажної оцінки Акту комісійного розгляду її звернення до Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 20 листопада 2019 року, є неспроможними, з огляду на те, що умови проживання позивачки ОСОБА_1 в частині подарованого нею будинку не мають правового значення для вирішення даної справи.

Також не належить до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення суду ненадання представнику позивачки судом першої інстанції часу для підготовки до судових дебатів, а тому цей аргумент апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 11 січня 2021 року.

Суддя: