ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 року м. Чернівці Справа № 713/2669/20

Провадження №22-ц/822/551/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І. Н.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Пилип`юка І.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про виділ в натурі частки нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Посилався на те, що він та відповідачі є співвласниками нерухомого майна - будівлі складу загальною площею 723,90 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 . Вказана будівля належить їм на праві спільної часткової власності, зокрема: позивачу належить 11/100 ідеальної частки складу, площею 81,50 кв.м під літ. «А»; ОСОБА_9 - 3/100 ідеальної частки; ОСОБА_3 - 9/100 ідеальної частки; ОСОБА_5 - 14/100 ідеальної частки; ОСОБА_6 - 17/100 ідеальної частки; ОСОБА_7 - 34/100 ідеальної частки; ОСОБА_10 - 12/100 ідеальної частки.

Співвласник ОСОБА_10 , якому належало 12/100 ідеальної частки складу, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після його смерті у рівних частинах прийняли ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по 6/100 ідеальної частки нежитлової будівлі, але на даний час вони свідоцтва про право на спадкове майно не отримали і своє право власності на належні їм частки не зареєстрували.

Позивач зазначав, що має намір виділити свою частку нерухомого майна, про що сповістив усіх співвласників майна. Ніхто з них не заперечував щодо виділу його частки нерухомого майна в натурі. Але коли звернувся до них з проханням про надання письмової згоди для подачі нотаріусу, то жоден з них цього не зробив.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив виділити йому в натурі з нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, будівлі складу загальною площею 723,90 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 , 11/100 ідеальної частини будівлі складу в одну цілу частку самостійного окремого об`єкту нерухомого майна загальною площею 81.50 кв.м, літ. «А», згідно інвентарної справи на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та припинити у цій частині нерухомого майна право спільної часткової власності, а також визнати право власності за ним на виділене майно за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з нежитлового приміщення загальною площею 81,50 кв.м, літ. «А», як одну цілу частку самостійного окремого об`єкту нерухомого майна (1/1).

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01.03.2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вважає, що при ухваленні вищезгаданого рішення судом першої інстанції дана невірна правова оцінка дослідженим у судовому засіданні доказам, має місце невідповідність викладених в рішенні висновків матеріалам та обставинам справи, а також невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справив в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що позивач та відповідачі є співвласниками нерухомого майна - будівлі складу, загальною площею 723,90 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .

Будівля складу належить їм на праві спільної частковій власності, зокрема позивачу належить 11/100 ідеальної частки складу з конкретно визначеними приміщеннями загальною площею 81,50 кв.м під літ. «А».

Згідно технічного висновку Вижницького РБТІ від 27.07.2020 року за технічними показниками 11/100 частина будівлі складу, розташованого в по АДРЕСА_1 , має окремий вхід, вихід та під`їзд, і може бути виділена за згодою усіх співвласників в окреме приміщення з присвоєнням вуличного номеру.

Рішенням виконавчого комітету Вижницької міської ради №95 від 05.08.2020 року нежитловому приміщенню загальною площею 81.50 кв.м (колишні 11/100 частини будівлі складу загальною площею 723,90 кв.м по АДРЕСА_1 , присвоєно юридичну адресу.

Дійсна ринкова вартість 11/100 частини складу згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 становить 54 478 грн.

Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до положень ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

У частині 1 ст.357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно статті 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Статтею 364 ЦК України передбачає виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Положеннями чч. 1-2 ст.120 ЗК України (в редакції станом 11.01.2005 року) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частинами 1 та 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 228 ЦПК України передбачено, що суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять даних про повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна (перелік номерів, розмірів приміщень, які становлять реальну частку, вартість частки); який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; інформацію, що за технічними показниками частина об`єкта (є або не є) відокремлена і (може або не може) бути виділена в натурі.

Також відсутні докази наявності в користуванні у співвласників земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, та відсутність порушеного права позивача, яке могло би підлягати судовому захисту, оскільки до звернення із даним позовом не довів пропозиції іншим співвласникам в нотаріальній формі виділити йому спірну частку.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду з наступних підстав.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачу на підставі договору купівлі продажу у власність перейшли приміщення: 1-9 акумуляторної пл. 9,90 кв.м, 1-10 майстерня пл. 5,30 кв.м, 1-11 електроцех пл. 11,30 кв.м, 1-12 вулканізаційна пл. 17,20 кв.м, 1-13 кузня пл. 31,10 кв.м, частина коридору 1-7 пл. 6,70 кв.м, загальною площею 81,50 кв.м, що складають 11/100 ідеальної частки (а.с. 5).

Крім того, необхідність відведення земельної ділянки під нерухомим майном для виділу позивачу частки не є вирішальним та не може бути перешкодою в цьому, оскільки предметом спору є не набуття у власність нерухомого майна у формі нежитлових приміщень, а виділ вже наявного майна.

Щодо відсутності письмових документів досудового звернення з пропозицією до інших співвласників, то колегія суддів відзначає, що обов`язковість письмової форми звернення не передбачена главою 26 ЦК України, проте ч. 4 ст. 364 ЦК України визначено лише письмову форму з нотаріальним посвідченням виключно щодо договорів про виділення частки.

Таким чином, твердження позивача в позовній заяві про таке звернення не містить посилань, що воно відбулось у письмовій формі, та могло бути спростовано відповідачами в порядку ч. 3 ст. 12 ЦПК України. Проте, заяви відповідачів не містять спростувань цьому, а навпаки, свідчать про визнання позову в повному обсязі.

За таких обставин справи не вбачалося, що задоволення позову суперечило закону чи могло вплинути на права, свободи та інтереси інших осіб та при обставинах визнання позову усіма відповідачами у суді першої інстанції не було процесуальних перешкод для ухвалення судового рішення за результатами підготовчого засідання.

Щодо визнання позовної заяви про припинення спільної часткової власності на визначену частку та визнання права - колегія суддів відмічає наступне.

В силу вимог ч. 3 ст.364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Таким чином, задоволення позову про виділ частки ОСОБА_1 в натурі (у власність) з нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, будівлі складу загальною площею 81,50 кв.м, «А», саме по собі є достатнім для настання наслідків припинення спільної часткової власності на це майно за законом, отже судового захисту шляхом задоволення такої вимоги не потребує.

Також, в силу ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За обставинами справи відсутній спір про порушене право, отже такі вимоги також є безпідставними.

Відповідно до пп. 1, 3-4 ч.1 та абз. 2 ч.2 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 березня 2021 року скасувати та постановити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_1 в натурі (у власність) з нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, з будівлі складу загальною площею 723,90 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 , наступні приміщення: 1-9 акумуляторної пл. 9,90 кв.м, 1-10 майстерня пл. 5,30 кв.м, 1-11 електроцех пл. 11,30 кв.м, 1-12 вулканізації пл. 17.20 кв.м, 1-13 кузня пл. 31,10 кв.м, частина коридору 1-7 пл. 6,70 кв.м, що складають 11/100 (одинадцять сотих) ідеальної частки будівлі в одну цілу частку самостійного окремого об`єкту нерухомого майна загальною площею 81.50 кв.м, літ. «А».

В іншій частині вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/

З оригіналом згідно: суддя І.Н. Лисак