КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/264/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2021 року місто Київ

справа №761/39071/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Гаращенка Д.Р.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Кредитної спілки «Істок» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року ухвалене під головуванням судді Пономаренко Н.В., у справі за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором про споживчий кредит №ДК2-752 від 19 квітня 2019 року у розмірі 60703,74 грн., яка складається з: 28037,81 грн. - заборгованості за основною сумою кредиту, 17053,27 грн. - заборгованості за платою, 0,13 грн. - заборгованості по відсотках, 11612,53 грн.- 100% річних згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору, 4000 грн. -штраф.
В мотивування вимог посилався на те, що 25 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_1 звернувся із заявою про вступ до КС«Істок». Заяву було розглянуто та прийнято рішення про прийняття останнього у члени кредитної спілкита в цей же день 25 жовтня 2017 рокувідповідачем було сплачено вступний внесок та обов`язків пайовий внесок, що в свою чергу надало йому членство у кредитній спілці.
Вказував, що 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву на отримання кредиту, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про надання споживчого кредиту останньому.

Зазначав, що 19 квітня 2019 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №ДК2-752, відповідно до умов якого надано позичальнику кредит в сумі 30000 грн., строком на 12 календарних місяців до 21 квітня 2020 року, зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та платою за користування кредитними коштами у сумі 42,74 грн. щоденно.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 квітня 2019 року між КС «Істок» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки №ДК2-752 ДП1, відповідно до п.2.1 якого поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Посилався на те, що позивач свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит у повному обсязі, однак останнійумови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість, яка утворилася станом на 26 вересня 2019 року по кредитному договору в розмірі 60703,74 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року позов КС«Істок» задоволеночастково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КС «Істок» заборгованість за кредитним договором про споживчий кредит №ДК2-752 від 19 квітня 2019 року у розмірі 28037,81 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач КС «Істок» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне зясування судом обставин справи, просив рішенняскасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки умовами договору поруки №ДК2-752 ДП1 від 19 квітня 2019 року передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання.

Вказував, що судом першої інстанції необґрунтовано застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки плата, інфляційні втрати та спеціальна відповідальність, передбачена приписами ст.625 ЦК України не зазначаються у вказаному законі, а тому цей Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Відзиву на апеляційну скаргу позивача до Київського апеляційного суду від відповідачів не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач КС«Істок» просивскасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Таким чином, рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в частині відмови в задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителя і в частині відмови в стягненні заборгованості за платою 17053,27 грн., по відсотках0,13 грн., 11612,53 грн.- 100% річних згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору, 4000 грн. - штраф.
Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до КС «Істок» із заявою про вступ до кредитної спілки.

Заяву було розглянуто та згідно протоколу засідання правління КС «Істок» №194 від 25 жовтня 2017 року прийнято рішення про прийняття ОСОБА_1 у члени КС «Істок».

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, про що свідчать відповідні прибуткові касові ордери №768-17 та №768-18, таким чином він набув членства у КС «Істок».

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву на отримання кредиту, за результатами розгляду якої, було прийнято рішення про надання йому споживчого кредиту, що підтверджується протоколом засідання кредитного комітету КС «Істок» від 19 квітня 2019 року.

19 квітня 2019 року між КС«Істок» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №ДК2-752, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 30000грн. на строк 12календарних місяцівдо 21 квітня 2019 року, зі сплатою 0,001% річних за користування кредитом та платою за користування кредитними коштами у сумі 42,74 грн. щоденно (п.п.1.1, 2.5, 3.2 кредитного договору).
Надання позичальнику кредитних коштів в сумі 30000 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 19 квітня 2019 року, який підписаний ОСОБА_1
25 червня 2019року між КС «Істок» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №1 до договору про споживчий кредит №ДК2-752 від 19 квітня 2019року, відповідно до умов якого плата за надання кредиту становить 170,96 грн.щоденно.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 19 квітня 2019 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ДК2-752 ДП1.
Відповідно до п.2.1 вказаного договору сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язаньпо кредитному договору, поручитель та інші особи, які дали поруку по кредитному договору, відповідають перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником, за повернення суми кредиту та нарахованих згідно умов кредитного договору зобов`язань, відшкодування збитків відповідно до ст.ст.553-559 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач КС «Істок» посилався на те, що відповідачі не виконують належним чином зобов`язанняза кредитним договором та договором поруки, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 26 вересня 2019 року становить 60703,74 грн.та складається з: 28037,81 грн. - заборгованостіза основною сумою кредиту, 17053,27 грн. - заборгованості за платою, 0,13 грн. - заборгованості по відсотках, 11612,53 грн. - 100% річних згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору, 4000 грн. - штраф.

Задовольняючи частково позов КС «Істок», суд першої інстанції виходив з того, що порука ОСОБА_2 припинилася, оскільки, починаючи з 25 червня 2019року на підставі додаткового договору №1 до договору про споживчий кредит №ДК2-752від 19 квітня 2019 року була збільшена плата за надання кредиту до 170,96 грн. щоденно, проте відповідні зміни до договору поруки в частині збільшення плати за кредит не вносились та поручитель не був ознайомлений з такою умовою.
Також судом першої інстанції було встановлено, що позивач виконав зобов`язання за договором, надав відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти, проте позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання перед позивачем, а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 28037,81 грн.

Крім того, суд першої інстанції відмовляючи у стягненні заборгованості за платою, заборгованості по відсотках, 100% річних згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору та штрафу посилався на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, на якого поширюються пільги, встановлені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому відсотки, плата за кредит та штрафні санкції, які нараховані за період з 19 квітня 2019 року по 26 вересня 2019 року, охоплюються існуючим в Україні особливим періодом, отже підстави для стягнення з позичальника зазначених сум відсутні.
Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно п.2.6 кредитного договору нарахування плати з користуванням кредитом розпочинається з дня фактичного отримання позичальником грошових коштів в касі кредитора або з дня відправки кредитором коштів на рахунок, вказаний позичальником у письмовій заяві, та здійснюється щомісячно виходячи з фактичної кількості днів у місяці до дня повного погашення кредиту.

У пункті 4.7 кредитного договору визначена відповідальність сторін та наслідки порушення умов цього договору, зокрема: дострокове повернення позичальником кредиту з підстав та порядку, передбаченому в п.6.2.2 договору; сплату позичальником штрафу у розмірі 1000 грн. за порушення кожного платежу, згідно Графіку платежів; повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором, згідно ст.625 ЦК України (п.п.4.7.1-4.7.3 кредитного договору).
Пунктом 6.2.2 кредитного договору встановлено, що у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або відсотків більш, як на один календарний місяць, кредитор набуває права вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору до дня повного виконання зобов`язань за договором; вимагати відшкодування збитків, завданих кредитору, внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору; вимагати від поручителів дострокового повного погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов договору.
З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача станом на 26 вересня 2019 року становить 60703,74 грн. та складається з: 28037,81 грн. - заборгованості за основною сумою кредиту, 17053,27 грн. - заборгованостіза платою, 0,13 грн. - заборгованості по відсотках, 11612,53 грн. - 100% річних згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору, 4000 грн. - штраф.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, на момент укладання кредитного договору від 19 квітня 2019 року останній перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 27 травня 2016 року, має звання солдат, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 №13 від 14 січня 2020 року.

Оскільки відповідачем ОСОБА_1 надано документи, які підтверджують його статус військовослужбовця, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування у спірних правовідносинах пункту 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до статті 1 якого:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року по справі № 813/402/17 дійшла висновків, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого повязаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі №521/9626/15-ц.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідачів процентів згідно розділу 3 договору про споживчий кредит №ДК2-752 від 19 квітня 2019 року в сумі 0,13 грн., штрафу у розмірі 4000 грн. та заборгованості за платоюу розмірі 17053,27 грн., як таких, що нараховані в особливий період.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачів 11612,53 грн. - 100% річних згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору, з огляду на наступне.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки у кредитному договорі, відповідно до вказаних положень статті 625 ЦК України, сторонами погоджено інший розмір процентів, колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачів процентів в сумі в сумі 11612,53 грн., нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за порушення умов кредитного договору (пункт 4.7.3 кредитного договору).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року №703/2718/16-ц, від 23 жовтня 2019 року №723/304/16-ц та 27 листопада 2019 року №340/385/17.

Отже, виходячи з вищевикладеного, проценти у розмірі 11612,53 грн. нараховані позивачем відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону №2011-XII.
Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №749/298/19.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що стягненню на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в сумі 28037,81 грн. та 11612,53 грн. - 100% річних згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги КС «Істок» про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої та другої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.

Відповідно до ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати, тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим.
Як вбачається з п.1.2. договору поруки №ДК2-752 ДП1 від 19 квітня 2019року поручитель погодився із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надав згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору.

Таким чином, поручитель ОСОБА_2 добровільно погодився з умовами укладеного між ним та кредитною спілкою договору поруки на автоматичне збільшення його відповідальності, що засвідчено його підписом у даному договорі, був інформований про такі положення договору.
Отже, зафіксувавши власне волевиявлення щодо умов договору поруки в момент його укладання, сторона за договором - поручитель в повному обсязі прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, зауважень чи пропозицій щодо змісту договору поруки, зокрема, щодо його додаткового повідомлення про зміну умов, щодо надання згоди на збільшення зобов`язань лише щодо плати, відсотків, пені, штрафів, останнім не зазначалося, в судовому порядку вказаний договір чи його окремі пункти недійсними визнано не було.
На вказане судом першої інстанції не було звернуто уваги та зроблено помилковий висновок про те, що порука ОСОБА_2 припинилась так як, починаючи з 25 червня 2019року на підставі додаткового договору №1 до договору про споживчий кредит №ДК2-752від 19 квітня 2019 року, була збільшена плата за надання кредиту до 170,96 грн. щоденно, проте відповідні зміни до договору поруки в частині збільшення плати за кредит не вносились та поручитель не був ознайомлений з такою умовою.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що порука ОСОБА_2 не припинена, оскільки умовами договору поруки №ДК2-752 ДП1 від 19 квітня 2019року передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання без додаткового погодження.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки порука ОСОБА_2 не припинилася, а суд першої інстанції стягнув заборгованість не солідарно з відповідачів, а лише з позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КС «Істок» заборгованості за договором про споживчий кредит в сумі 28037,81 грн. та 11612,53 грн. процентів за ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору. В решті позовних вимог слід відмовити.
Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга КС «Істок» підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В ході розгляду даної справи КС «Істок» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1921грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 3153 грн., тоді як мало бути сплачено 2881,50 грн. Позовні вимоги та апеляційна скарга задоволені частково на загальну суму 39650,34грн., що становить 65,32 % від суми заявлених вимог.
З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачами на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі по 1568,50 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Кредитної спілки «Істок» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь Кредитної спілки «Істок», місцезнаходження: Одеська область, місто Одеса, Адміральський проспект, 7, кімната 2, заборгованість у розмірі 28037 грн. 81 коп. та проценти у розмірі 11612 грн. 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Кредитної спілки «Істок», місцезнаходження: Одеська область, місто Одеса, Адміральський проспект, 7, кімната 2, судові витрати у розмірі 1568 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь Кредитної спілки «Істок», місцезнаходження: Одеська область, місто Одеса, Адміральський проспект, 7, кімната 2, судові витрати у розмірі 1568 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: