ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Харків

Справа № 645/6272/19

Провадження№ 22-ц/818/772/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого у шлюбі особистою приватною власністю чоловіка, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя та стягнути з ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, компенсацію за придбаний автомобіль під час шлюбу у розмірі 39 007,25 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що 15 червня 1991 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що подружнє життя не склалось позивачем було подано позов про розірвання шлюбу. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2019 року вказаний шлюб було розірвано.

За таких обставин, та враховуючи той факт, що відповідач добровільно відмовляється поділити спільне майно, позивач вимушена була звернутись до суду з відповідним позовом. В позові зазначає, що оскільки квартира придбана під час шлюбу між нею та відповідачем то вважає, що за нею має бути визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири. На підтвердження своїх доводів надає до позову витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що спірна квартира була придбана 03.12.2003, тобто під час шлюбу. (а.с. 7) . Крім цього, в позові вказано, що під час шлюбу було придбано автомобіль DACIA LOGAN, 2008 року випуску, який згодом відповідачем було відчужено 29 травня 2019 року на користь іншої особи, у зв`язку з чим позивач вважає за можливе стягнути на її користь половину вартості авто.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю чоловіка, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 . У зустрічному позові ОСОБА_2 не заперечує фактів укладення та розірвання шлюбу, факту придбання квартири та авто на його ім`я, проте зазначає, що законодавчо встановлено презумпцію виникнення особистої приватної власності одного з подружжя щодо майна, набутого під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Вважає, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. У зв`язку з цим, зазначає, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ним 03 грудня 2003 року, проте вважає, що вищевказана квартира не може бути визнана спільної сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вона була придбана виключно за його власні кошти, які були отримані ОСОБА_2 після продажу 29.10.2003 р. двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі договору дарування. Підсумовуючи зазначене, позивач за зустрічним позовом вважає, що кошти отримані в результаті продажу квартири, яку він отримав в дар під час шлюбу є його особистою приватною власністю. За час перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_1 , остання практично не працювала, на момент придбання спірної квартири вони разом працювали сторожами у товаристві «УТОС», будь якого іншого доходу не мали. Оскільки з об`єктивних причин коштів на купівлю спірної квартири не вистачало, то як зазначає ОСОБА_2 , його батьками було надіслано грошові кошти у розмірі 4000 доларів США.

Позивач за зустрічним позовом наголошує, що він склав всі кошти, які на його думку належали йому на праві приватної власності, а саме кошти подаровані батьками, кошти від продажу квартири, яка отримана у дар під час шлюбу та кошти отримані від здійснення підприємницької діяльності та придбав спірну квартиру за адресою АДРЕСА_1 і вважає, що право спільної сумісної власності на таке майно у ОСОБА_1 не виникає і спірна квартира є виключно його приватною власністю.

Що стосується авто, ОСОБА_2 зазначає наступне. Автомобіль був придбаний ним під час окремого проживання та після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Вказує у зустрічному позові, що Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 року шлюб між ним та ОСОБА_1 біло розірвано, та судом було встановлено, що з липня 2018 року сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, проте мешкають разом. Посилаючись на цей факт, ОСОБА_2 вважає, що ця обставина має преюдиційне значення, а відтак спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що спірне авто є спільної сумісною власністю подружжя. Отже, в момент оформлення права власності на спірне авто 14.05.2019 сторони по справі не проживали разом як подружжя, та не вели спільне господарство, тому ОСОБА_2 наполягає на тому, що цей автомобіль поділу не підлягає та є його приватною власністю. У зв`язку з вищевикладеним позивач за зустрічним позовом вважає, що первісний позов є безпідставним та не підлягає задоволенню.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину авто DACIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1750,0 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не надав жодних належних та допустимих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог та згідно його пояснень кошти, які він вважав особистою приватною власністю, було витрачено на потреби родини. Тому це майно визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, сторони звернулись з апеляційними скаргами.

ОСОБА_2 у скарзі зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону, адже судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Що стосується спірного авто, ОСОБА_2 продовжує наголошувати, що придбав авто під час припинення фактичних шлюбних відносин, а тому це майно не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Підкреслює, що суд першої інстанції не вказав, якими доказами підтверджено, що в період придбання авто сторони мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Зазначає, що судом не надано правової оцінки тому факту, що зі змісту позовної заяви та пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні слідує, що остання не володіла жодною інформацією щодо наявності спірного авто, а дізналась лише після звернення до органів державної виконавчої служби, що на його думку, свідчить про відсутність будь якого відношення її до придбання авто.

Стосовно спірного майна у вигляді квартири за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не встановив фактичних обставин за рахунок яких коштів було придбано подружжям спірну квартиру. Посилається на те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя повинна визначатись не тільки фактом придбання майна під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті шлюбу. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що спірна квартира хоч і була придбана в період шлюбу, проте за його власні кошти, у тому числі отримані від продажу квартири, належної його на підставі договору дарування, а відтак його частка у спірній квартирі повинна бути збільшена відповідно до розміру внеску, який був його власністю.

Сукупність зазначених обставин, на думку ОСОБА_2 , дають підстави для висновку про незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції. Підсумовуючи викладене, останній просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року, ухвалити нове яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 також звернувся з апеляційною скаргою на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання права власності на частку автомобіля за ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 39 007,25 грн. Скарга мотивована тим, що заявляючи позовні вимоги стороною первісного позивача чітко вказана вимога про компенсацію за придбаний спірний автомобіль у розмірі 39 007,25 грн. В порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України предмет позову змінено не було. Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 13, 49 ЦПК України самостійно змінив предмет позову, що призвело до неправильного рішення по суті справи. У зв`язку з цим, представник первісного позивача просить скасувати оскаржуване рішення в частині визнання права власності на Ѕ частину авто за ОСОБА_1 .

На адресу суду надійшов відзив від представника позивача за первісним позовом, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, зазначає, що останнім не надано до суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76-78 ЦПК України щодо того факту, що майно, придбане у шлюбі, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що доводи ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки її право передбачене ст.70 СК України презюмується, а тому суд вирішив за необхідне захистити це право позивача за первісним позовом, визнавши за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Крім того, суд дійшов висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим, оскільки кошти, які заробляв ОСОБА_2 та отримав від продажу іншого майна витрачалися на родинні потреби. Доказів існування накопичень стороною позивача за зустрічним позов суду не надано, а тому суд обгрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Судова колегія погоджується з цим висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд задітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.ч.1,2 ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що єоб`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Отже, з вище наведеного вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі є їх спільною сумісною власністю, відносно якого вони мають рівні права. У випадку поділу спільного сумісного майна частки дружини та чоловіка є рівними. Тобто, рівність часток майна подружжя діючим законодавством презюмується. Суд, при вирішенні питання поділу майна подружжя може відступити від існуючого правила, однак за умови належного обґрунтування стороною наявності підстав для відступлення від засад рівності часток.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися у шлюбі з 15.06.1991 року до 10.09.2019 року (т. 1, а.с. 5-6, 16), під час якого ними придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2175528 власником вказаної квартири є ОСОБА_2 , який зареєстрував своє право власності 03 грудня 2003 року. в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації (т. 1, а.с. 119,121).

З матеріалів справи вбачається, що квартиру придбано на підставі договору купівлі продажу 05 листопада 2003 року (т. 1, а.с. 118).

Отже, квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час перебування в шлюбі. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана за особисті кошти будь-кого з подружжя матеріали справи не містять. Відтак, враховуючи обставини справи та вище наведені положення діючого сімейного законодавства суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо поділу спірної квартири між сторонами з визначенням їм рівних часток.

Доводи апеляційної скарги щодо придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_2 відхиляються апеляційним судом, оскільки жодних доказів на підтвердження своєї позиції та спростування висновків суду першої інстанції апелянт до суду не надав. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спірна квартира придбана за кошти від продажу іншої квартири, яку останній отримав у дар, кошти надані батьками ОСОБА_2 є недоречними, адже матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці кошти були витрачені на купівлю квартири.

З огляду на зазначене, доводи, які містяться в апеляційній скарзі ОСОБА_2 судова колегія вважає безпідставними та недоведеними, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо спірного автомобіля, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Судовим розглядом встановлено, що 14 травня 2019 року ОСОБА_2 придбав авто DACIA LOGAN 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , тип кузову універсал. (том. 1 а.с. 8). Згодом, 29 травня 2019 року, відповідно до відповіді з Регіонального сервісного центру МВС у Харківській області зазначене авто було зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 (том 1, а.с.36).

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

З урахування того, що шлюб між сторонами було розірвано 10 вересня 2019, наявні підстави вважати, що даний спірний автомобіль було придбано та відчужено під час шлюбу та це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки презюмується спільность права власності подружжя на майно, придбане ними під час шлюбу, відповідачем іншими доказами спростовано не було, апеляційний суд приходить до висновку про належність автомобіля DACIA LOGAN 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 до спільного майна подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Статтею 71 цього Кодексу майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між нимми в натурі, а неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановлено, що домовленості між сторонами, або шлюбним контрактом (якого не має) щодо вказаного автомобіля не визначено.

Необхідно зазначити, як стверджує сама ОСОБА_1 в своєму позові, що остання дізналась про придбання та відчуження спірного авто лише від державного виконавця в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів на утримання дитини.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідач за первісним позовом не заперечує того факту, що придбав спірний автомобіль, та згодом здійснив відчуження, про що безпосередньо вказує в своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли згоди щодо орієнтовної вартості авто, та позивач за первісним позовом зменшила позовні вимоги.

Встановивши, що автомобіль марки DACIA LOGAN 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача, як стверджує ОСОБА_1 в позові, та цей факт не спростовується матеріалами справи, крім того ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі визнає цей факт, як іншого із подружжя, судова колегія дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу, а саме 39 007,25 грн.

Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на те, що спірний автомобіль був придбаний здебільшого за його кошти та під час припинення фактичних шлюбних відносин та відсутності спільного бюджету відхиляються колегією суддів, адже не доведені беззаперечними доказами.

З таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в частині із прийняттям нової постанови про задоволення первісного позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369,374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року в частині визнання права власності на 1/2 частину авто DACIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у вигляді половини вартості авто у розмірі 39 007 (тридцять дев`ять тисяч сім) грн. 25 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова