Справа № 357/9957/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 травня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 5 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_4 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів, мотивуючи тим, що 03 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, після шлюбу позивачу присвоєно прізвище ОСОБА_6 . У шлюбі у них народився син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя у сторін не склалося, подружні стосунки між ними припинилися 21 липня 2019 року та наразі в провадженні суду перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу. 21 жовтня 2019 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 25 листопада 2019 року рішення суду набрало законної сили. 28 січня 2020 року постановою головного державного виконавця відкрито виконавче провадження № 61056911. З моменту пред`явлення виконавчого документу до виконання та на день подання цього позову державним виконавцем вжиті примусові заходи з метою виконання рішення суду. Проте, вчинення відповідних примусових виконавчих дій не надало результату щодо спонукання відповідача погашати борг по аліментним платежам та належно здійснювати утримання малолітньої дитини. Відповідач свідомо, умисно не виконує рішення суду внаслідок чого, за ним утворюється заборгованість. Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів, за останнім утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 21 640,74 грн., що призводить до порушення охоронюваних законом прав та інтересів малолітньої дитини на належне утримання. Головним державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно яким загальна заборгованість по аліментам, починаючи з 19 серпня 2019 року по 31 серпня 2020 року становить 21640,74 грн. Всупереч зазначеному, рішення суду відповідач продовжує не належним чином виконувати, у зв`язку з чим утворилася пеня за прострочення сплати аліментів за період з 01 вересня 2019 року по 19 вересня 2020 року. Позивачем розраховано неустойку (пеню ) за несплату аліментів, яка за період з 01 вересня 2019 року по 19 вересня 2020 року складає 26 158,50 грн. При розрахунку пені за несплату аліментів позивач керувався правовим висновком, який викладений в постанові ВП ВС від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц. Просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01.09.2019 року по 19.09.2020 року у сумі 26 158,50 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. ( а. с. 1-5 ).

Ухвалою судді від 03 листопада 2020 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с.36-37 ).

14 грудня 2020 року судом за вх. № 49216 отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні вимог, обґрунтовуючи тим, що 18 листопада 2019 року відповідачем були перераховані аліменти у розмірі 2 550 грн. позивачці. Крім того, лише 28 січня 2020 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження. 17 січня 2020 року відповідачем були перераховані аліменти у розмірі 2 885 грн. позивачці. Із 02 березня 2020 року ОСОБА_2 працює у ФОП ОСОБА_8 . Станом на 01 грудня 2020 року заборгованість по аліментах становить 3 214,79 грн. Звертав увагу суду на вимоги ст. 196 СК України ( а. с. 48-49 ).

18 січня 2021 року за х. № 1683 судом отримано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просили стягнути з відповідача на користь позивача неустойку ( пеню ) за прострочення сплати аліментів за період з 02 вересня2019 року по 18 січня 2021 року ( по аліментним платежам з 19 серпня 2019 року по 30 листопада 2020 року у сумі 22 904,15 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. ( а. с. 59-61 ).

25 січня 2021 року за вх. № 2789 судом отримано аналогічну заяву про зменшення позовних вимог, яка була отримана судом 18.01.2021 року ( а. с. 69-71 ).

Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав, останні два рази за клопотаннями відповідача та його представника ( а. с. 82, 84 ), розгляд справи було відкладено на 13.05.2021 року ( а. с. 85 ).

Ухвалою суду від 05.05.2021 року постановлено судове засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 93-94 ).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кухаренко О.В. підтримала позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, надала пояснення аналогічні викладеним в ній, просили вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 22 904,15 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2 500 грн.

Відповідач та його представник в судовому засіданні визнали позовні вимоги частково, підтвердили, що з боку відповідача дійсно спала по аліментам здійснювалася не своєчасно. Перші декілька місяців він взагалі не сплачував. Визнав вимоги позивача щодо у неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів розмірі 5000 гривень.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що в матеріалах справи свідчить наявне свідоцтво про шлюб ( а. с. 10 ), але наразі в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, про що в матеріалах справи свідчить відповідна ухвала про прийняття зазначеної позовної заяви та відкриття провадження у справі ( а. с. 15 ).

Встановлено, що у сторін по справі у шлюбі народився син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в матеріалах справи свідчить відповідне свідоцтво ( а. с. 11 ).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання малолітнього сина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Крім цього, вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на її утримання в розмірі 600 гривень, щомісячно, починаючи з 19 серпня 2019 року і до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а. с. 16-22 ).

25 листопада 2019 року рішення суду набрало законної сили.

25 листопада 2019 року було видано виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання малолітнього сина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 23 ).

28 січня 2020 року постановою головного державного виконавця відкрито виконавче провадження № 61056911 ( а. с. 24 ).

З довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 16.09.2020 року за № 115987, станом на 01.09.2020 року заборгованість становить 21 640,74 гривень ( а. с. 25 ).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити неустойку ( пеню ) за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Отже , відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Згідно ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення вабо до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

При цьому за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Так, розраховуючи розмір пені згідно з положеннями ст. 196 СК України, суд виходить з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, а пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

В судовому засіданні відповідач не спростував довідку-розрахунок заборгованості по аліментам, надану позивачем до позовної заяви щодо наявності заборгованості, яка надана Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби.

Навпаки, підтвердив, що дійсно такий борг мається, оскільки своєчасно він не сплачував аліменти.

Однак, в судовому засіданні не погодився з сумою, яку просить стягнути з нього позивач, лише визнав її частково в розмірі 5000 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, а навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Згідно з положеннями СК України, аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною, залежно від кількості днів у місяці.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 14-37цс18.

Враховуючи те, що заборгованість та прострочення по сплаті аліментів на утримання дитини виникла з вини відповідача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено розрахунком-заборгованості зі сплати аліментів, виданої Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) відповідач дійсно у вищевказаний період позивачем мав заборгованість зі сплати аліментів, деякі щомісячні платежі зі сплати аліментів не здійснював взагалі.

В судовому засіданні з боку відповідача не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на божника.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом в потсанові від 16 березня 2020 року у справі № 316/639/18.

Отже, оскільки відповідачем не надано доказів, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування неустойки.

До того ж, судом встановлено і та обставина, що відповідач не заперечував, а навпаки підтвердив, що дійсно має заборгованість по сплаті аліментів та підтвердив, що дійсно несвоєчасно здійснював такі сплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд зазначає, що розрахунок, що міститься у заяві про зменшення розміру позовних вимог, відповідачем не спростований, контррозрахунку з боку відповідача не надано.

Також, не був спростований розрахунок-заборгованості зі сплати аліментів, виданий державним виконавцем та відповідно оскаржений (а. с. 53 ).

Отже, згідно практики Верховного Суду неустойка ( пеня ) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти ( постанова від 25.04.2018 року, справа № 572/1762/15-ц).

Суд погоджується з наданим з боку позивача детальним розрахунком, який міститься у заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Однак, будь-яких доказів, що свідчать про скрутний матеріальний та сімейний стан відповідача, матеріали справи не містять.

В свою чергу, відповідачем не наведено суду підстав, у зв`язку з якими стягувана сума може бути зменшена.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 22 904,15 гривень.

Крім того, звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач просила також стягнути з відповідача витрати понесені на правову допомогу в розмірі 2500 грн.

Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, до позовної заяви з боку позивача надано Договір № 2020/24 про надання професійної правничої допомоги від 12 травня 2020 року ( а. с. 27-28 ), а також 13.11.2020 року за вх. № 43936 судом отримано клопотання про стягнення ( розподіл ) судових витрат ( а. с. 40-41), в якому міститься детальний опис наданих послуг та здійснених витрат в процесі надання професійної правничої ( правової ) допомоги; завдання № 3 від 14 вересня 2020 року - додаток № 1 до договору про надання професійної допомоги від 12.05.2020 року ( а. с. 42 ); рахунок № 2020/24 від 14 вересня 2020 року на сплату 2500 грн. за надання професійної правничої допомоги ( а. с. 43 ); заключна виписка за період з 11.11.2020 року по 11.11.2020 року про перерахування ОСОБА_4 2500 грн. на рахунок адвоката за надання правової допомоги згідно договору № 2020/24 (а. с. 44 ).

Отже, судом встановлено, що з боку позивача дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу, загальний розмір яких склав 2500 гривень.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Тому, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу, враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на задоволення позову по даній справі, підлягають стягненню з відповідача в розмірі 2500 гривень.

На час звернення до суду ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становила 840,80 грн.

Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень ст. 141 ЦПК України, позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 7, 141, 155, 180, 195, 196 СК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 89, 133, 141, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 549 ЦК України, ст. 51 Конституції України, Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів, - задовольнити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 22 904,15 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 гривень, загалом 25 404,15 гривень ( двадцять п`ять тисяч чотириста чотири гривні п`ятнадцять копійок ).

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень ( вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 18 травня 2021 року.

Рішення надруковане в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов