СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-о/759/169/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Твердохліб Ю.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: Бучанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини,

встановив:

Заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з заявою про встановлення факту народження доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьку Донецької області Україна.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31.12.2020 року заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишена без руху з підстав, зокрема, несплати судового збору за відсутності документів, що підтверджують підстави звільнення від його сплати відповідно до закону та відсутності клопотань про звільнення від сплати судового збору. Судом запропоновано сплатити судовий збір із зазначенням строку та порядку його сплати.

Ухвалою Святошинського районного суду від 04.01.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Корнієнка А.А. про звільнення від сплати судового збору з підстав ненадання останнім доказів відповідно до ст. 12 ЦПК України. Судом наведено мотиви, з яких пільги щодо звільнення від сплати судового збору, передбачені п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюються на заяву, подану заявниками та продовжено строк для усунення недоліків заяви строком на п`ять днів з дня отримання ухвали суду.

05.01.2021 року на виконання вимог ухвали від 04.01.2021 року представником заявників подано до суду заяву, в якій він не погоджується із доводами суду щодо оплати судового збору. Вважає, що суд не розглянув його клопотання про звільнення від сплати судового збору та порушив норми процесуального права, оскільки ст.ст. 317, 318 ЦПК України не містять положень про залишення заяви без руху. При цьому у своїй заяві наводить приклад суддівської практики. За таких обставин, представник заявників наполягає на відкритті провадження у справі з тих підстав, що його довірителі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом зазначеної норми особа, яка звертається до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів, повинна дотриматися встановленого цивільним процесуальним кодексом порядку, в тому числі щодо форми, змісту позовної заяви, сплати судового збору, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Статтею 175 ЦПК України визначено вимоги до позовної заяви.

Відповідно до вимог ст. 185 ЦПК України, при отриманні заяви суддя на підставі поданих документів, самостійно повинен вирішити питання, чи відповідає заява вимогам ст. 175 і 177 ЦПК України та зокрема чи оплачена вона судовим збором.

Законом прямо передбачені підстави звільнення від сплати судового збору та випадки, коли судовий збір взагалі не справляється. За таких обставин, обов`язок суду полягає у тому, щоб перевірити чи підпадає подана заява під вказані категорію справ. При цьому, саме по собі клопотання про звільнення від сплати судового збору з конкретних підстав, визначених законом, не вимагається та не обмежує обов`язку суду перевірити наявність всіх підстав звільнення від сплати судового збору, або його несправляння взагалі.

Відповідно до ч. 5 ст. 185 ЦПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше пяти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Зважаючи на вказану норму чинного законодавства, підставою для повернення є невиконання вимог суду щодо усунення недоліків у заяві та/або несплата судового збору. Втім, положення ст. 185 ЦПК України не позбавляють можливості учасника судового розгляду висловити свої аргументи щодо вимог суду, викладених в ухвалі без руху. При цьому суд вважає за необхідне надати мотивовану оцінку вказаним доводам представника заявників.

В ухвалі про залишення без руху заяви від 31 грудня 2020 року, було встановлено, що дана заява не підпадає під категорію, визначену ст.1 ЗУ «Про судовий збір», за якою судовий збір не справляється, внаслідок чого суд позбавлений можливості застосувати ці норми чинного законодавства у вказаній заяві.

За змістом п. 21 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у звязку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

При цьому законодавцем застосовано такі мовні конструкції: як « ….встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих узвязку із … тимчасовою окупацією території України …, що призвели до вимушеного переселення…».

Отже законодавцем чітко визначено причинно-наслідковий звязок між подією (збройна агресія, конфлікт тощо), яка потягла дію наслідок (вимушене переселення, загибель тощо), який і повинен бути підтверджені судом як факт, що має юридичне значення. Саме на такі підстави наголошено було в ухвалі про залишення заяви без руху, без будь-якої привязки до конкретних видів фактів, що має юридичне значення.

Слід зазначити, що згаданою нормою передбачено чіткий перелік як подій, так і їх наслідків.

Такий наслідок тимчасової окупації як неможливість отримання документів на території, підконтрольній владі України, п. 21 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» не містить.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в України», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З поданих заявниками документів слідує, що вони не є внутрішньо переміщеними особами, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, як це передбачено вимогами Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» заявниками не надано.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Таким чином, це положення втілює "право на суд", право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Дійсно законодавцем визначено певну категорію справ та заявників, які звільненні від сплати судового збору, а також певну категорію справ, у яких судовий збір не справляється. Законом передбачено загальні підстави звільнення або відстрочення/розстрочення від сплати судового збору, наявність скрутного матеріального становища.

Втім п. 21 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» не передбачено звільнення від сплати судового збору при подачі до суду заяві про встановлення факту народження у зв`язку із тимчасовою окупацію, внаслідок якої заявники не можуть на території України отримати свідоцтво про народження, оскільки законодавцем чітко визначено причинно-наслідковий звязок між подією (збройна агресія, конфлікт тощо), яка потягла дію - наслідок (вимушене переселення, загибель тощо), який і повинен бути підтверджені судом як факт, що має юридичне значення.

Разом з тим, представник заявників звертається до суду з заявою, в якій просить встановити факт народження особи, яка народилася на окупованій території, де перебували та зареєстровані її батьки, для отримання громадянства України, а не у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

З огляду на викладене, враховуючи що підстав, визначених законом, звільнення від сплати судового збору, судом не було встановлено, заявникам запропоновано було сплатити судовий збір, у розмірі, передбаченому ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» та одночасно роз`яснено право на звернення із клопотанням про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, або відстрочення сплати судового збору, відповідно до ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», ст. 136 ЦПК України.

Щодо зауважень представника заявників відносно судової практики, слід зазначити що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, і при цьому відповідно до вимог частини першої згаданої статті рішення повинно бути законним і обґрунтованим та ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 року у справі № 350/2002/18 та від 20.11.2019 року у справі № 243/12928/18; в ухвалах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 243/9106/18, від 04 жовтня 2019 року у справі № 242/4145/19.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

05.01.2021 року судом отримана заява представника заявників, однак вимоги ухвали по сплаті судового збору не виконано.

З огляду на викладене, зважаючи що заявниками та/або їх представником у строк, встановлений судом недоліки не усунуто, судовий збір не сплачено, суддя, приходить до висновку, що заяву слід вважати неподаною та повернути заявникам.

Частиною 7 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 175, 177, 185, 294 Цивільного процесуального кодексу України, ст.4, 5, 6 ЗУ «Про судовий збір», -

постановив:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: Бучанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини повернути заявникам разом з доданими до неї документами.

Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Текст ухвали складено 12 січня 2019 року.

Суддя: Ю.О. Твердохліб