провадження №2/932/2054/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцева Т.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму позики у розмірі 2 172 ЄВРО, 3% річних у розмірі 149,60 ЄВРО, а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 29 грудня 2017 р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений шляхом власноручного складання відповідачем письмової розписки, відповідно до якої він надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 2 172 ЄВРО, а відповідач зобов`язався повернути йому позику у строк до 01 липня 2018 р.

Однак, свої зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, отримані у позику грошові кошти позивачу не повернув. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству України. Станом на дату звернення до суду з даним позовом сума неповернутої позики становить 2 172 ЄВРО, а тому позивач має право на стягнення з відповідача також і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що передбачено ст. 625 ЦК України, розмір яких за розрахунками позивача за період з 01 липня 2018 р. по 15.10.2020 р. становить 149,60 ЄВРО. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надав

Відповідач відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надав.

За таких обставин відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.

.

Судом встановлено, що 29 грудня 2017 р. позивач ОСОБА_1 надав у позику відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 172 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 29 грудня 2017 р.

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу борг у сумі 2 172 ЄВРО у строк до 01 липня 2018 р.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що розписка від від 29 грудня 2017 р. була написана не відповідачем ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк.

Таким чином судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутої позики становить 2 172 ЄВРО.

Позивач зазначив, що відповідач позику не повертає. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 20 жовтня 2020 року звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є законними та обґрунтованими.

Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором позики - євро.

Згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Сума неповернутої позики за договором позики від 29 грудня 2017 року становить 2 172 ЄВРО.

Станом на 15 лютого 2021 року, тобто станом на день ухвалення даного рішення судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 євро 33,68 грн. Отже, сума неповернутої позики складає 2 172 ЄВРО, що за встановленим курсом НБУ станом на 15.02.2021 року складає 73 152,96 грн. (2 172 ЄВРО х 33,68 = 73 152,96).

Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту.

Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми за період з 01 липня 2018 р. по 15 жовтня 2020 р.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання.

Суд зазначає, що три відсотки річних у відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню після спливу строку виконання основного зобов`язання. Оскільки сторони досягли згоди щодо строку повернення позики, а саме до 01 липня 2018 року, тому три відсотки річних підлягають стягненню з наступного дня після прострочення, тобто з 01 липня 2018 року по 15 жовтня 2020 року в межах заявлених позивачем ОСОБА_1 позовних вимог.

Таким чином, 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 01 липня 2018 року по 15 жовтня 2020 року складають 149,60 ЄВРО (2 172 ЄВРО х 3% х 838 днів прострочення / 365 = 149,60 ЄВРО).

За встановленим курсом НБУ станом на 15 лютого 2021 року складає 5038, 53 грн. (149,60 ЄВРО х 33,68 = 5038, 53).

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики від 29 грудня 2017 р. у загальному розмірі 2 321, 60 ЄВРО, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 лютого 2021 року складає 78 191,49 грн., яка складається з суми основного боргу - 2 172 ЄВРО, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 лютого 2021 року складає 73 152,96 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу 149,60 ЄВРО, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 лютого 2021 року складає 5038, 53 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Хандога Василь Васильович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3570 від 15 грудня 2017 року, видане Радою адвокатів Дніпропетровської області, що підтверджується Договором про надання правової допомоги № 29/20 від 15 жовтня 2020 року, укладеним між адвокатом Хандога В.В. та Воробйовим В.В. та ордером № 1040247 від 15 жовтня 2020 року.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

15 жовтня 2020 року між адвокатом Хандогою В.В. та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 29/20 від 15 жовтня 2020 року, у пункті 6.1 якої сторони обумовили, що винагорода адвоката складає 8 000,00 грн., які клієнт зобов`язується сплатити адвокату шляхом перерахування на банківський рахунок адвоката у строк до 01.02.2021 року.

Згідно квитанції № 0.0..1 від 27 січня 2021 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Хандозі В.В. 8 000,00 грн. (призначення платежу - оплата гонорару за надану правову допомогу за договором про надання правової допомоги № 29/20 від 15.10.2020)

За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у загальному розмірі 8 000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 840,80 грн.

На підставі ст.ст. 192, 207, 524, 525, 526, 610, 612, 1046-1049 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики від 29 грудня 2017 р. у загальному розмірі 2 321, 60 ЄВРО, 3 % річних від простроченої суми боргу 149,60 ЄВРО, а всього 2 471,20 ЄВРО.

Стягнути з ОСОБА_2 (який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень, 80 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень, 00 копійок), а всього 8 840,80 грн. (вісім тисяч вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.О.Кудрявцева