Провадження 22- ц /812/1878/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача Співака А.І., відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №484/2010/21 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Медведєвої Н.А. в приміщенні того ж суду, за позовом

Акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року Акціонерного товариства "Державний Ощадний Банк України" в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що між Банком та ОСОБА_1 був укладений Договір № 4894 про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою, за яким відповідачу відкрито картковий рахунок у гривнях для обліку коштів до запитання і здійснення операцій за платіжною карткою. Відповідно до пунктів 1.2, 2.5, 7.1, 7.2.1. Договору №4894 банк відкрив клієнту кредитну лінію з лімітом кредиту у сумі 14821 грн. зі сплатою 24 % річних за користування кредитом.

10 жовтня 2013 року між Банком та відповідачем укладений Додатковий договір №2 до Договору №4894, за умовами якого (п. 1.1.4) встановлений ліміт кредиту 13200 грн. зі сплатою фіксованої процентної ставки у 25% річних. 27 липня 2015 року між Банком та відповідачем укладений Додатковий договір № 3 до Договору, за умовами якого (п. 1.1.4) встановлений ліміт кредиту 13200 грн. зі сплатою фіксованої процентної ставки у 27% річних. Відповідач отримав та використав для споживчих потреб кошти, отримані на вказаних умовах у кредит, однак своїх зобов`язань щодо повернення коштів належним чином не виконав. Термін дії банківської платіжної картки сплив у липні 2020 року, строк дії кратки не продовжувався. Термін остаточного повернення кредиту настав. Станом на 12 квітня 2021 року у відповідача існує заборгованість у розмірі 16178,86 грн.

Враховуючи наведене, Банк просив стягнути заборгованість у розмірі 16178,86грн, з яких 13178,17грн заборгованість за основним боргом, 1368,28грн проценти за користування кредитом, 1 грн - комісія, 35,02 грн. пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 480,68 грн. - 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту, 53,60грн - 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів, 949,67 грн. інфляційні витрати за несвоєчасне погашення основного боргу, 99,44 грн. - інфляційні витрати за несвоєчасне погашення процентів.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 15644,58грн, до якої входять заборгованість за основним боргом (кредитом) - 13178,17 грн., проценти за користування кредитом - 1368,28 грн., комісія 14 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів - 35,02грн, інфляційні витрати за несвоєчасне погашення заборгованості - 1049,11грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 2195,01грн, всього 17839 грн. 59 коп. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитна заборгованість виникла внаслідок списання коштів з рахунку відповідача шляхом шахрайських дій третіх осіб. Відповідач повідомив банк про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку. Звернувся до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком. Також зазначено, що банком не доведено сприяння відповідачем своїми діями втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції, що дало б підстави для відповідальності користувача за проведені платіжні операції. Також апелянт зазначав, що позивач не позбавлений можливості пред`явлення вимоги про стягнення втрачених коштів до винної особи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказував на законність оскаржуваного рішення районного суду, оскільки спірний переказ коштів було проведено за попередньою повною електронною ідентифікацією клієнта із зазначенням номеру карти клієнта, терміну її дії, CVV2 коду, а також лук-ап коду, що надійшов на номер мобільного телефону, зазначеного відповідачем з 2014 року. Таким чином, оскільки саме ОСОБА_1 є власником фінансового телефону, даних платіжної картки, кредитні кошти були переведені за розпорядженням останнього, в зв`язку з чим саме він має нести відповідальність щодо погашення заборгованості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч.1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи 12 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», в особі Миколаївського ОУ АТ «Ощадбанк» та відповідачем укладений Договір №4894 про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою (далі - Договір №4894), за умовами якого відповідачу було відкрито картковий рахунок у гривнях для обліку коштів до запитання і здійснення операцій за платіжною карткою на умовах цього договору та відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України, правил МПС та Тарифів за послуги Банку.

Відповідно до пункту 1.2 Договору №4894 банк відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредиту 14821 грн. за умови отримання останнім пенсії шляхом її зарахування на картрахунок.

Згідно пункту 2.6 Договору №4894 клієнт самостійно регулює ліміт витрат по картрахунку, поповнюючи його готівкою чи безготівковим шляхом (реквізити установи банку, які вказуються при переказі коштів на картрахунок, надаються в додатку 2 до цього договору).

Відповідно до пункту 2.11 Договору №4894 відповідач доручив банку без його додаткової згоди та розпорядження дебетувати картрахунок списувати з картрахунку грошові кошти, що мають бути сплачені відповідно до пункту 6.1.3 договору.

Згідно пункту 7.1 Договору №4894 банк відкрив клієнту відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредиту у сумі 14821грн. Строк дії кредитної лінії встановлюється на період дії безготівкової пластикової картки (далі - БПК). Клієнт зобов`язаний здійснювати погашення отриманого кредиту до моменту закінчення терміну дії БПК щомісячно рівними частинами з моменту відкриття або подовження терміну дії такої картки. Для проведення операцій Банк відкриває клієнту кредитний рахунок та рахунок для обліку процентів.

Відповідно до пункту 7.2 Договору №4894 за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим договором.

Згідно пунктів 7.2.1 Договору №4894 проценти за користування кредитом становлять 24 % річних.

За умовами пункту 6.1 Договору №4894 відповідач зобов`язався отримувати пенсію шляхом її перерахування на картрахунок. У разі відмови клієнта отримувати пенсію через картрахунок банку, повністю погасити заборгованість за кредитом.

Відповідно до пункту 6.1.3 Договору №4894 відповідач зобов`язався сплачувати банку грошові кошти, зокрема у вигляді комісійної плати за отримання готівки на підставі тарифів та безготівкових зарахувань на картрахунок.

Згідно п.7.6 Договору №4894 в разі порушення терміну погашення кредиту клієнт сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів за кожний день прострочення.

10 жовтня 2013 року між сторонами укладений Додатковий договір №2 до Договору №4894, який внесені зміни до останнього, зокрема щодо встановлення суми кредиту в розмірі 13200грн строком дії на строк дії платіжної картки з процентною фіксованою ставкою у розмірі 25% річних, що сплачуються щомісячно.

27 липня 2015 року між сторонами укладений Додатковий договір №3 до Договору №4894, який внесені зміни до останнього, зокрема щодо встановлення суми кредиту в розмірі 13200грн строком дії на строк дії платіжної картки з процентною фіксованою ставкою у розмірі 27% річних, що сплачуються щомісячно.

Зазначені вище договори разом з додатками до них, які зокрема визначають умови відкриття карткового рахунку та тарифи, підписані відповідачем.

Згідно виписки про рух коштів по рахунку відповідача 16 серпня 2017 року об 11:32 здійснений переказ коштів з рахунку в сумі 13135 грн.

Термін дії банківської платіжної картки закінчився у липні 2020 року.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, ОСОБА_1 має заборгованість, яка складається із заборгованості за основним боргом фактично станом на 23 січня 2020 року в сумі 13178,17 грн., заборгованості за процентами в сумі 1366,28 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 35,02 грн., 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту 480 грн., 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів - 53,60 грн., за комісією станом на 24 листопада 2019 року 14 грн. а також інфляційні витрати за несвоєчасне погашення основного боргу за період з лютого 2020 року по березень 2021 року 949,67 грн., та інфляційні витрати за несвоєчасне погашення процентів за період з 27 серпня 2019 року по березень 2021 року 99,44гн.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості та його складові відповідачем не оспорювались.

В той же час, районний суд правильно вказав на безпідставність нарахування 3% річних на підставі положень ч.2 ст. 625 ЦК України за період в межах дії договору кредиту, та виключив вказане нарахування із суми заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 не визнаючи позовні вимоги, посилався на те, що він 16 серпня 2021року не здійснював операцій щодо перерахунку грошових коштів, переведення коштів в сумі 13209 грн. відбулося без його участі та погодження, невстановленими особами.

Так, за заявою відповідача 16 серпня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості №0002348 про те, що 16 серпня 2017 року о 10:34 години невідома особа шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_1 незаконно заволоділа його грошовими коштами в сумі 13209 грн., які зняла з його карткового рахунку. Відповідач визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, у якому проводиться досудове розслідування Павлоградським ВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 73-134).

Згідно листа департаменту електронної комерції та платіжних засобів АТ «Ощадбанк», направленого електронною поштою на адресу філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» та підписане ЕЦП, 16 серпня 2017 року 11:31:08год лук-ап операція, шляхом якої клієнту було доставлено лук-ап код. Код було відправлено в СМС повідомленні на фінансовий номер телефону, який закріплений за клієнтом з липня 2014 року Даний код вводився для додаткової верифікації разом з номером карти, терміном дії та СVV2 кодом; 16 серпня 2017 року 11:33:34 год. відповідальним співробітником відділу моніторингу обмежено операції в Інтернеті по картці відповідача по підозрі на здійснення шахрайських операцій, а о 13:33:48 год. карту заблоковано ОСОБА_3 (а.с.156).

Із заяви, відповідача, з якою ОСОБА_1 звернувся до банку 16 серпня 2017 року після зняття грошових коштів з рахунку, вбачається, що на його номер прийшло СМС повідомлення про блокування його карти з проханням передзвонити на номер телефону та він здійснив всі дії, які були запропоновані банком (а.с.142).

В судовому засіданні відповідач пояснював, що спілкуючись по телефону із особою 16 серпня 2017 року був впевнений, що спілкується з працівником банку.

Відповідно до частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 1 статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно пункту 1.27 статті 1 зазначеного Закону платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до частини 3 статті 3 цього Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно пункту 33.3 статті 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу.

Пунктом 8 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», яке затверджено постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення), обов`язок емітента відновити залишок на рахунку клієнта передбачено лише у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу, тобто відповідно до п. 1.24. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.

Пункт 9 розділу VI зазначеного Положення передбачає, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Тобто користувач платіжного засобу звільняється від відповідальності за здійснення платіжних операцій, насамперед, у випадку коли електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача.

Одночасно пункт 1 Положення зобов`язує користувача використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Пункт 5 розділу VI Положення покладає на користувача обов`язок контролювати рух коштів за своїм рахунком, а пункт 6 розділу VI Положення розмежовує ризик та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувачем банку про втрату електронного платіжного засобу.

Так, в силу пункту 6 розділу VI Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

З урахуванням викладеного саме на відповідача покладено як обов`язок нерозголошення інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, так і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення інформації.

Отже, районний суд аналізуючи обставини переведення грошових коштів, правильно вказав на те, що списання коштів відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача ОСОБА_1 шляхом введення номеру картки, строку її дії, CVV-2, лук-ап коду, який надійшов на фінансовий телефон відповідача. Вказані дані були відомі лише власнику картки, а стороннім особам могли бути відомі, лише у разі розголошення таких відомостей самим ОСОБА_1 .

Таким чином, районний суд дійшов вірного висновку, що відповідач своїми діями сприяв незаконному використанню ПІН-коду та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також що переказ коштів відбувся внаслідок його необачної поведінки, оскільки відповідач не забезпечив збереження від сторонніх осіб відомостей, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, наслідком чого стало переведення коштів з карткового рахунку, в зв`язку з чим районний суд правильно вважав, що відповідальність за вчинення відповідних платіжних операцій несе саме відповідач і відсутні підстави для покладення на банк ризику збитків від здійснення таких операцій.

За вказаних обставин, районний суд обґрунтовано відхилив твердження відповідача, щодо відсутності його вини в розголошенні необхідних даних для здійснення платіжної операції сторонніми особами.

Суд також правильно зазначив в оскаржуваному рішенні про відсутність доказів, які б підтверджували вину позивача у безпідставному списані коштів з карткового рахунку відповідача, суду не надано. Так, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ним здійснювався телефонний дзвінок Банку з вимогою блокування карти до списання коштів, а банк не вжив таких заходів.

Враховуючи викладене, місцевий суд повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно визначив характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами та норми матеріального права які підлягають застосуванню до них, доказам наявним в матеріалах справи, надав належну оцінку та дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості з відповідача в розмірі 15644,58 грн.

В той же час, останній, як потерпілий не позбавлений права на пред`явлення позову у кримінальному провадженні на вказану суму, в разі встановлення винної особи.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, 18 жовтня 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова