КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2119/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021року м. Київ

Справа № 381/1679/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Криловою Оленою Леонідівною, на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Осаулової Н.А.,

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У липні 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 березня 2011 року на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір б/н. Між тим, відповідач порушив умови договору кредиту, не повертав отриманий кредит своєчасно, не сплачував кошти (відсотки) за користування ним.

В зв`язку із порушенням умов договору, відповідач станом на 02 червня 2020 року має заборгованість у розмірі 115 667,02 грн., з яких: 79 221,43 грн. - тіло кредиту, 5272,78 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 25 188,67 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 5484,14 грн. - штраф (процентна складова). Зазначену суму боргу позивач просить стягнути з відповідача у повному обсязі, а також судовий збір.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 51500 грн. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 23 березня 2011 року та 3 відсотки річних у сумі 4562 грн. 34 коп. та судовий збір у розмірі 2102 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Крилова О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині зменшення заборгованості за тілом кредиту та відмови у стягненні заборгованості за пенею та штрафами та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в цій частині повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Вказує, що відповідно до підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви відповідач згоден, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківських послуг. 23.03.2011 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалася. На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 51500 грн. Із виписки по рахунку вбачається, що відповідач до перевищення кредитного ліміту скористався послугою «Миттєва розстрочка». Згідно з умовами вказаної послуги відповідач, придбавши товар за допомогою кредитної картки, повинен щомісячно сплачувати вартість придбаного товару, доручаючи банку списувати кошти щомісячно з кредитної картки, в разі невнесення відповідачем щомісячного платежу - понад кредитного ліміту. При цьому, будь-які додаткові договори між сторонами не оформлюються. Оскільки, відповідач скористався послугою «Миттєва розстрочка» до перевищення кредитного ліміту, та після цього не здійснював внесення грошових коштів на погашення заборгованості понад кредитного ліміту, то щомісячні списання грошових коштів продовжувались до повного розрахунку за товар.

Після використання відповідачем кредитного ліміту ще 7 списань було на погашення заборгованості за послугою «Миттєва розстрочка» за рахунок тіла кредиту, оскільки відповідач погашення не здійснював, кожен платіж на суму 1998,98 грн., в результаті чого заборгованість за тілом кредиту збільшилася на 13 992,86 грн., у стягненні яких судом було безпідставно відмовлено. Внаслідок таких дій відповідача встановлений кредитний ліміт за карткою був перевищений.

Зазначає, що 23.03.2011 року відповідачем також було підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду". В кінці довідки зазначено: ''3 фінансовими умовами надання кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений (а)''. У вказані довідці зазначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5% на місяць), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів (500 грн. +5% від суми заборгованість по кредитному договору, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій). Заперечень щодо підпису указаної довідки відповідачем не надано.

Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Вказану довідку про умови кредитування від 23.03.2011 року суд першої інстанції належним чином не оцінив, хоча Верховний Суд вже звертав увагу на такі обставини, зокрема, постановах у від 04.12.2019 року по справі № 750/6058/17-ц, від 23.12.2019р. по справі № 572/1169/17, від 12.02.2020 року по справі № 382/327/18-ц, від 26.02.2020 року по справі №355/1091/17.

Оскільки сторони узгодили ставки пені та штрафів в підписаній відповідачем довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а суд першої інстанції належним чином не дослідив даний доказ, то правових підстав для відмови у стягненні пені та штрафів у суду не було.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), виходив з того, що у наданій Банком анкеті-заяві позичальника від 23 березня 2011 року не зазначено базову процентну ставку за кредитом. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. З огляду на наведене, суд першої інстанції вважав, що не підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення із відповідача пені в сумі 25188,67 грн. та штрафів, з яких: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 5484,14 грн. - штраф (процентна складова), визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Проте враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, суд дійшов висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Суд першої інстанції посилався на те, що пред`являючи позов, банк визначив, що з відповідача підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 79221,43 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів за договором № б/н від 23 березня 2011 року. Укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 23 березня 2011 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Разом з тим, з наданої позивачем довідки встановлено, що підписавши анкету-заяву, відповідачу було видано кредитну картку НОМЕР_2 з терміном дії до 02/23. Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , по картковому рахунку № НОМЕР_3 станом на 02 грудня 2018 року був встановлений кредитний ліміт у розмірі 51500 грн. З розрахунку та виписки по картковому рахунку, наданих позивачем вбачається, що відповідач користувався такими коштами в повному обсязі. Доказів повернення зазначеної суми заборгованості за тілом кредиту за даною кредитною карткою до суду не надано. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь банку суми непогашеного тіла кредиту в межах кредитного ліміту в розмірі 51500 грн. Нарахування банком заборгованості в сумі 79221,43 грн. суд першої інстанції вважав необґрунтованим.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих на прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 25188,67 грн. виходячи з розміру простроченої заборгованості за тілом кредиту у сумі 79221,43 грн., суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Доводи Банку, що за Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг сторони погодили, що в разі непогашення боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах та викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, а у разі виникнення прострочених зобов`язань - сплачує Банку проценти у подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, суд визнав неспроможними за вищенаведених підстав та відхилив.

Тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 4562,34 грн., нарахованих на суму заборгованості 51500 грн. за період прострочення з 20 березня 2017 року по 01 березня 2020 року (період прострочення грошового зобов`язання 1078 днів) виходячи з остаточного розрахунку заборгованості та в межах заявлених позивачем вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 23 березня 2011 року в сумі 51 500 грн. та 3 відсотки річних у сумі 4562,34 грн.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені за неповного з`ясування обставин справи, з неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, представник позивача посилається на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву № б/н від 23.03.2011 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що позивач вказує на наявність у відповідача станом на 02 червня 2020 року заборгованості у розмірі 115 667,02 грн., з яких: 79 221,43 грн. - тіло кредиту, 5272,78 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, 25 188,67 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 5484,14 грн. - штраф (процентна складова).

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, банк подав до суду Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», довідку про умови кредитування, розрахунок заборгованості, виписку за договором, довідку про видані картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, витяг з умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», та копію паспорту громадянина України - відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що 23 березня 2011 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Відповідно до змісту вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23 березня 2011 року відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З матеріалів справи вбачається, що 23 березня 2011 року ОСОБА_1 підписав також довідку про умови кредитування з використанням платіжної карки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» до договору, укладеного з ОСОБА_1 (а.с. 33).

Згідно з довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, ОСОБА_1 ознайомлений з фінансовими умовами надання цієї платіжної картки і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів, що підтверджується його особистим підписом.

З вказаної довідки вбачається, що базова процентна ставка (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році) становить 2,5 % на місяць (30 % річних). Розмір щомісячних платежів та термін їх внесення (що включають плату за користування кредитних коштів у звітному періоді) становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Також удовідці встановлено відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафів за порушення сплати обов`язкових платежів.

Таким чином, сторони (ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк») погодили умови, порядок і строк виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами, відповідальність за невиконання зобов`язання та досягли згоди з істотних умов за договором від 23 березня 2011 року.

Отже, підписавши довідку про ознайомлення із умовами кредитування, відповідач погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами, відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язання у вигляді пені, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення сплати обов`язкових платежів.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 79 221 грн. 43 коп.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції посилався на те, відповідачу видано кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до 02/23, при цьому зазначив, що відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , по картковому рахунку № НОМЕР_3 станом на 02 грудня 2018 року встановлений кредитний ліміт у розмірі 51500 грн., а тому з боржника на користь банку підлягає стягненню сума непогашеного тіла кредиту в межах кредитного ліміту.

Проте колегія суддів з таким висновком не погоджується, враховуючи наступне.

Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , у період з 23.03.2011 року по 20.03.2017 року кредитний ліміт на кредитну картку ОСОБА_1 був встановлений - 0,00, лише 20 березня 2017 року кредитний ліміт було збільшено з 0,00 до 17 000 грн., 02 жовтня 2018 року кредитний ліміт було збільшено до 50 000 грн., а 02 грудня 2018 року - збільшено до 51 500 грн. ( а.с. 30).

Відповідно до п. 2 розділу ІІІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операції з їх використанням», затвердженим постановою Правління Національного банку України № 705 від 05.11.2014 року, кредитна платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.

Кредитна лінія - це кредитна угода, відповідно до якої протягом передбаченого договором терміну банк виділяє позичальнику кредит у межах узгодженої суми (ліміту кредитування) на умовах, що відрізняються від умов одноразового надання кредиту.

Кредитний ліміт - це максимальна сума коштів, яку може видати банк держателю кредитної карти для користування на умовах, визначених договором та строком дії картки.

Як вбачається з банківської виписки по картковому рахунку, номер картки НОМЕР_4 , саме 20 березня 2017 року на вказану кредитну картку ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт в сумі 17 000 грн., 02 жовтня 2018 року кредитний ліміт було збільшено до 50 000 грн., а 02 грудня 2018 року - збільшено до 51 500 грн., проте одночасно зазначена сума кредитних коштів позичальником не використовувалась, а протягом строку дії кредитної картки була використана певна сума кредитних коштів, повернення яких також здійснювалось позичальником.

Так, наприклад, після встановлення кредитного ліміту 20 березня 2017 року, позичальником були отримані кредитні кошти: 30 березня 2017 року - 12 грн. 10 коп., 07 листопада 2017 року - 291 грн. 60 коп., 16 грудня 2017 року - 867 грн. 75 коп., 12 січня 2018 року - 1085 грн. 25 коп. 13 січня 2018 року - 80 грн. 60 коп., 15 січня 2018 року - 8559 грн. 04 коп., і т.д., які в подальшому були позичальником повернуті ( а.с. 8-10).

Таким чином, не з`ясувавши суми фактично використаних кредитних коштів та суми повернутих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення суми заборгованості в розмірі встановленого кредитного ліміту.

Дослідивши та проаналізувавши банківську виписку з рахунку за договором та розрахунок заборгованості, доданий позивачем до позовної заяви, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Відповідно до даних банківської виписки та розрахунку заборгованості, загальна сума фактично отриманих кредитних коштів, отримання яких відображено у графі «Витрати клієнтом кредитних коштів», за період з 20 березня 2017 року (день встановлення кредитного ліміту) по 31 січня 2020 року складає 169 575 грн. 29 коп.

Відповідно до графи «сума погашення за наданим кредитом», що наведена у розрахунку, а також рядка «погашено заборгованості за поточним тілом кредиту» - 115 020,93 грн., рядка «погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту» - 2489,14 грн., за вказаний період відповідачем було повернуто кредитних коштів на загальну суму 117 510 грн. 07 коп.

Таким чином, загальна сума неповернутого позичальником кредиту, відповідно до наданого позивачем розрахунку, становить: 169 575 грн. 29 коп. - 117 510 грн. = 52 065 грн. 22 коп.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за тілом кредиту ( фактично отриманої суми кредитних коштів) у розмірі 52 065 грн. 22 коп., у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню у вказаній частині на підставі ст. 376 ЦПК України з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Доводи представника банку про необхідність стягнення решти суми заборгованості, виходячи з того, що така заборгованість за тілом кредиту становить загальну суму 79 221 грн. 43 коп., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що банком нараховано відсотки за користування кредитними коштами та включено їх суму до іншої складової заборгованості - тіла кредиту.

Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідно до графи «Відсотки погашені за рахунок кредиту» позивачем нараховано відсотки за період з 20 березня 2017 року по 31 січня 2020 року на загальну суму 27 156, 21 грн.

В позовній заяві та в розрахунку зазначено, що залишок непогашеної заборгованості по тілу кредиту становить 79 221 грн. 43 коп., проте така сума не підтверджується розрахунком заборгованості, оскільки сума фактично використаних та неповернутих кредитних коштів становить 52 065 грн. 22 коп., а сума нарахованих відсотків - 27 156, 21 грн., про які у розрахунку зазначено, що вони погашені за рахунок кредиту.

Однак, даних про те, що між сторонами було досягнуто домовленість, що проценти за користування кредитом будуть погашені банком та включені в тіло кредиту, матеріали справи не містять.

Таким чином, вбачається, що фактично заявлена позивачем до стягнення сума кредитної заборгованості складається з тіла кредиту (фактично отриманих кредитних коштів) та нарахованих відсотків: 79 221 грн. 43 коп. = 52 065 грн. 22 коп. + 27 156, 21 грн.

Разом з тим, у позовній заяві позивачем не були заявлені позовні вимоги про стягнення відсотків, натомість зазначено, що сума відсотків складає 0,00 грн.

Таким чином, керуючись принципом диспозитивності, визначеним в ст.13 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що сума в розмірі 27 156 грн. 21 коп., зазначена як тіло кредиту, стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає, оскільки відповідно до розрахунку позивача є нарахованими відсотками за користування кредитом, про стягнення яких позовних вимог банком не заявлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів, суд зазначив, що у заяві від 23 березня 2011 року не зазначено базову процентну ставку за кредитом та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Однак, вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, оскільки відповідно до довідки про умови кредитування сторони обумовили та погодили розмір базової відсоткової ставки, а саме - 2,5 % на місяць (30 % річних) на залишок заборгованості.

Відповідно до довідки про умови кредитування сторони передбачили порядок нарахування пені, а саме: пеня (1) (базова процентна ставка) /30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня(2) 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше.

Також відповідно до підписаної відповідачем довідки про умови кредитування, він зобов`язаний щомісяця сплачувати обов`язкові платежі, розмір яких становить 7% від загальної суми заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості, сума простроченого тіла кредиту становить 23 181 грн. 83 коп.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 щодо стягнення пені за порушення сплати обов`язкових платежів, оскільки сторони погодили та досягли згоди з указаних умов кредитування, зокрема щодо відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання, що підписані особисто позичальником ОСОБА_1 23 березня 2011 року( а.с. 33).

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені у розмірі 25 188 грн. 67 коп. за несвоєчасне погашення заборгованості (обов`язкових платежів), нарахованої за період з 01 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги про одночасне стягнення пені та штрафів, що нараховані за порушення строків виконання кредитних зобов`язань, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як вбачається з довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, для позичальника запроваджено обов`язок зі сплати як пені за невчасне погашення заборгованості, так і штрафу при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів.

Враховуючи викладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, що підлягає застосуванню в оцінці спірних правовідносин.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафу та пені у межах відповідальності за зобов`язаннями за кредитним договором, за одне і те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявлених вимог про стягнення штрафів, а саме 500 грн. штраф (фіксована частина) та 5484 грн. 14 коп. - штраф (процентна складова), а тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити з вищевикладених підстав.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України у розмірі 4562 грн. 34 коп., суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення таких позовних вимог з неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Частиною 4 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Застосовуючи положення ст. 625 ЦПК України та стягуючи з відповідача 3 % річних за період з 20 березня 2017 року по 01 березня 2020 року у розмірі 4562 грн. 34 коп., суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог щодо періоду нарахування 3 % річних, а також за увесь вказаний період нарахував три відсотки річних на суму кредитного ліміту - 51 500 грн., що був встановлений лише 02 грудня 2018 року, не з`ясувавши при цьому суму фактично отриманих кредитних коштів, ту обставину , що у період до 02 жовтня 2018 року сума кредитного ліміту становила 17 000 грн., а також суму простроченого грошового зобов`язання.

Позивач, обґрунтовуючи розмір і порядок нарахування відсотків за ст. 625 ЦК України, посилався на зміни, внесені 01.03.2019 року до п.2.1.1.2.12. Умов та Правил надання банківських послуг, за якими у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України відсотки встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд».

При цьому просив стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, яким банк вважає суму в розмірі 79 221 грн. 43 коп., згідно зі ст. 625 ЦПК України у розмірі 5272 грн. 78 коп. за один місяць прострочення : з 01 лютого 2020 року по 01 березня 2020 року.

Згідно з ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, наведена в довідці про умови кредитування інформація не містить даних щодо конкретно визначеного строку кредитування та повернення усієї суми кредиту, тоді як відповідно до довідки позивача (а.с. 31), відповідачу видана остання перевипущена кредитна картка № НОМЕР_5 строком дії до 02/23, а картка, на яку було встановлено вищезгаданий кредитний ліміт, видана строком до 07/21.

Виходячи з викладеного, позивачем не доведено, з якого терміну починається прострочення виконання зобов`язання для погашення кредиту у повному обсязі, враховуючи, що кредитні картки діють до липня 2021 року та до лютого 2023 року, тоді як позивач почав нараховувати проценти за ставкою 84% річних за невиконання зобов`язання щодо повернення усієї суми кредиту, яка включає суму нарахованих процентів, з 01 березня 2020 року.

Доказів направлення відповідачеві вимог із встановленим строком виконання зобов`язань матеріали справи не містять, а відтак, підстави для нарахування відсотків, які передбачені ст. 625 ЦК України, на всю суму неповернутого кредиту - відсутні.

Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ознайомився зі змінами до п.2.1.1.2.12. Умов та Правил надання банківських послуг від 01.03.2019 року щодо нарахування відсотків за ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд» та доказів того, що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних відсотків.

Разом з тим, враховуючи, що відповідно до підписаної відповідачем довідки про умови кредитування, він зобов`язаний щомісяця сплачувати обов`язкові платежі, розмір яких становить 7% від загальної суми заборгованості, а відповідно до розрахунку заборгованості, сума простроченого тіла кредиту станом на 31 січня 2020 року становить 23 181 грн. 83 коп., то колегія суддів вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги у цій частині, нарахувавши передбачені статтею 625 ЦК України 3% річних на суму прострочених платежів по кредиту за період, що визначений банком - з 01 лютого 2020 року по 01 березня 2020 року. Таким чином, сума 3% річних становитиме: 23 181 грн. 83 коп. х 3% / 365х 29 днів = 55 грн. 26 коп.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведене вище уваги не звернув, не з`ясував усі обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача: неповернутої суми фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) в розмірі 52 065 грн. 22 коп., пені у розмірі 25 188 грн. 67 коп. та 3% річних - 55 грн. 26 коп.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі : 2102 грн. - за подання позовної заяви, 3153 грн. - за подання апеляційної скарги, а всього - 5255 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2020 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 березня 2011 року: заборгованість за тілом кредиту в сумі 52 065 грн. 22 коп., пеню у розмірі 25 188 грн. 67 коп., три відсотки річних - 55 грн. 26 коп., а всього стягнути - 77 309 ( сімдесят сім тисяч триста дев`ять) грн. 15 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 5255 грн.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Майлай Л.Д.

Немировська О.В.