ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 травня 2021 року

м. Харків

справа № 640/12206/18

провадження № 22-ц/818/807/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С, Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Бонус-Трейд»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Бонус-Трейд» про визнання договору іпотеки недійсним, з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Істамової Ірини Володимирівни, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року, постановлене у складі судді Губської Я.В., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У липні 2018 ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду, в якому з урахуванням уточнень просив визнати недійсним договір іпотеки від 19.04.2007, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстрований в реєстрі за №1856, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 18.04.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № HAG7GA00000006, згідно з умовами якого відповідач надав позичальнику кредитні кошти у вигляді відновлюваної кредитної лінії з лімітом 399650,00 дол. США зі строком повернення 18.04.2017 зі сплатою 12,72 % річних.

У подальшому, як зазначає, позивач, йому стало відомо з інформації на сайті http://reyestr.court.gov.ua щодо судової справи № 922/2416/17, про те, що у забезпечення виконання вказаних зобов`язань 19.04.2007 між ОСОБА_2 та відповідачем АТ КБ «Приватбанк» укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1856.

Предметом іпотеки за договором іпотеки є п`ятикімнатна квартира загальною площею 271,6 кв.м., житловою площею 96,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач у позовній заяві також вказує, що з 1987 року він і ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі. 27.12.2006 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова у справі № 7149/06/04 квартира за адресою: АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_2 . Таким чином, позивач стверджує, що на момент укладення договору іпотеки вказане майно перебувало у спільній власності подружжя, а отже розпорядження ним має відбуватися виключно за згодою подружжя, про що має бути нотаріально засвідчена заява.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 19.04.2007, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстрований в реєстрі за №1856, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. При цьому не досліджено питання порушення цивільних прав позивача та ефективність застосованого позивачем способу захисту. Вказує, що судом першої інстанції належним чином не досліджено належність предмету іпотеки до спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, або за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , а визнання права власності за одним з подружжя під час шлюбу не дає змоги дійти безумовного висновку про належність позивачу прав співвласника. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у створенні нового об`єкта нерухомості у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом не досліджено договір купівлі-продажу від 20.09.2000 року, на підставі якого ОСОБА_2 стала власницею п*ятикімнатної квартири АДРЕСА_2 , и не визначено чи належить вказана квартира до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що віднісши таке майно до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції не з`ясував джерела коштів, за які було придбано п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та проведено реконструкцію. Зокрема, встановивши, що право власності на предмет іпотеки належить ОСОБА_2 , суд не з`ясував, яка частина коштів була витрачена позивачем за договором купівлі-продажу від 20.09.2000 р., які доходи мали позивач та його дружина на той час, та яка частина коштів була витрачена позивачем на реконструкцію предмета іпотеки. Суд безпідставно вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Зазначає, що позивач, будучи керівником та засновником ТОВ "Бонус-Трейд, знав, що з 13.10.2011 р. спірний об`єкт іпотеки, а саме п*ятикімнатна квартира АДРЕСА_3 . належить не ОСОБА_2 , а ТОВ Бабаївськ-Інвест у період з 13.10.2011 р. по 02.12.2011 р., й ТОВ "Бонус-Трейд" з 02.12.2011 р. та мав реальну можливість встановити такі причини, а отже й саме з 02.12.2011 р. позивач був обізнаний про спірний договір іпотеки від 19.04.2007 р., й саме із зазначеного моменту починає збігати строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання того договору іпотеки недійсним. Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив добросовісність поведінки позивача та позичальника під час укладення спірного договору іпотеки, а недобросовісність дій позивача та позичальника є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Істамової Ірини Володимирівни не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 08.08.1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі (а.с. 111 т. 2).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2000 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 244-246 т. 2)

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27.12.2006 року за ОСОБА_2 визнано право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 . (а.с. 142 т. 2).

18.04.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № HAG7GA00000006, згідно з умовами якого відповідач надав Позичальнику кредитні кошти у вигляді відновлюваної кредитної лінії з лімітом 399650,00 дол. США зі строком повернення 18.04.2017 зі сплатою 12,72 % річних. (а.с. 154-155 т. 2).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» 19.04.2007 року укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1856.(а.с. 22-24 т. 2).

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер : 1667, виданий 02.12.2011 року приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О. належить на праві власності ТОВ «Бонус-Трейд». Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17996567 від 15.12.2014 року. (а.с. 148-149 т. 2).

Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ст. ст. 22, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час набуття спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення закріплені в ст.ст.60,70 СК України та ст. 368 ЦК України.

Статтею 23 КпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, яка кореспондується ст. 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, вище наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Дана презумпція не спростована.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує, що суд першої інстанції не дослідив належності предмета іпотеки до спільної сумісної власності подружжя, підстави виникнення права спільної сумісної власності.

Судом апеляційної інстанції досліджено копію договору купівлі-продажу від 20.09.2000 року, за яким ОСОБА_2 первісно набуло право власності на спірну квартиру (т. 2 а.с. 244-246).

Зазначений договір був укладений в період шлюбу та не містить зазначення про те, що нерухоме майно, що є предметом цього договору придбано за особисті кошти ОСОБА_2 .

Після придбання спірної квартири це нерухоме майно було реконструйовано шляхом добудування мансарди, після чого рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27.12.2006 року право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_2 .

Оскільки квартира придбана, реконструкція здійснена в період шлюбу, відсутні докази того, що зазначені дії вчинені за особисті кошти ОСОБА_2 , тому спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що на час укладення оспорюваного правочину нотаріально посвідчена згода одного із подружжя не вимагалась, згода ОСОБА_1 на укладення оспорюваного правочину була висловлена ним у простій письмовій формі, що підтверджується копією такого документу. У письмовій «згоді» вказаний номер кредитного договору, який було укладено, тому вочевидь така згода була складена вже після підписання кредитного договору для укладення договору на його забезпечення.

Дійсно, матеріали справи містять письмовий документ наступного змісту: « ОСОБА_1 , даю згоду на укладення позичальником кредитного договору № HAG7GA00000006 від 18.04.2007, одержання ОСОБА_2 кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу/іпотеку ПриватБанку будь-якого майна, що належить мені на праві спільної власності з позичальником, (у тому числі: п*ятикомнатна квартира, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов*язань по зазначеному кредитному договору У випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), збов*язуюся передати ПриватБанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором.» (а.с. 46 т. 1).

Між тим, доводи представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що на момент укладення угоди нотаріально посвідчена згода законом не вимагалась є необґрунтованими.

Так, згідно з ч.3 ст.65 СК України, (у редакції, чинній на момент укладення договору) для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про іпотеку», (у редакції, чинній на момент укладення договору) майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Тому, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що на момент укладення договору іпотеки законом була передбачена обов`язковість нотаріального посвідчення згоди другого з подружжя на укладення такого договору.

Судом першої інстанції наведено обґрунтовані мотиви відхилення письмового доказу, а саме: письмової «згоди», наданої представником ПАТ КБ «ПриватБанк» , оскільки вказана згода не містить дати її складання, складена в простій письмовій формі, підпис позивача нотаріально не засвідчений, тому вказана згода не може бути прийнята у якості доказу у справі.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Таким чином, якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду спростовують і доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним.

Зокрема, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звертає увагу суду на те, що станом на 08.10.2020 року право власності на спірний предмет іпотеки належить ТОВ «Бонус-Трейд» і визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним не призведе до поновлення майнових прав позивача ОСОБА_1 , оскільки відсутні майнові права на предмет іпотеки його дружини ОСОБА_2 через продаж предмету іпотеки в процедурі банкротства третій особі.

Обґрунтовуючи вказані доводи посилався на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 338/180/17 від 05.06.2018 року, у справі № 372/266/15-ц від 16.06.2020 року та висновки, викладені у постановах Верховного Суду України у справі № 6-140цс14 від 17.12.2014 року, № 6-40цс14 від 17.12.2014 року.

Між тим, обставини, за яких ухвалені судові рішення, на які посилався представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не є тотожними обставинам цієї справи, оскільки предметом цього судового розгляду є оскарження договору іпотеки, а не правочину щодо відчуження нерухомого майна.

Дійсно, наразі, ОСОБА_2 не є власником спірної квартири.

Так, з матеріалів справи, а саме зі змісту постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.05.2018 року у справі № 922/2416/17 (а.с. 16-21 т. 1) вбачається, що 13.10.2011 арбітражним керуючим ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_2 у процедурі банкрутства зі справи № 5023/5991/11 господарського суду Харківської області, та товариством з обмеженою відповідальністю "Бабаївськ-Інвест" за результатами проведеного аукціону з продажу спірного майна укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки. В подальшому новий власник предмета іпотеки відчужив його ТОВ «Бонус-Трейд» за договором купівлі-продажу від 02.12.2011 № 1667. ТОВ «Бонус-Трейд» зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_3 та 15.12.2014 передало її в іпотеку ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки № 4875, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» може мати майнові наслідки для позивача, як співвласника спірного нерухомого майна, оскільки останній власник вправі пред`явити щодо цього відповідні вимоги. За таких обставин доводи ПАТ КБ "ПриватБанк" щодо неефективності способу захисту є необгрунтованими.

Отже, як встановлено судом передана ОСОБА_2 в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і позивача ОСОБА_1 . Передача ОСОБА_2 даної квартири в іпотеку відбулася без згоди співвласника ОСОБА_1 . Відтак, вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки договір іпотеки від 19.04.2007, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. є законними та обґрунтованими.

Заперечуючи проти позову, представник ПАТ КБ «Приватбанк» просив застосувати позовну давність, а також посилався на те, що позивач, будучи керівником та засновником ТОВ "Бонус-Трейд, знав, що з 13.10.2011 р. спірний об`єкт іпотеки, а саме п*ятикімнатна квартира АДРЕСА_3 належить не ОСОБА_2 , а ТОВ Бабаївськ-Інвест, а з 02.12.2011 р. ТОВ "Бонус-Трейд", отже з 02.12.2011 р. позивач був обізнаний про спірний договір іпотеки від 19.04.2007 р.

Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час придбання ТОВ «Бонус-Трейд» спірного нерухомого майна ОСОБА_1 був обізнаний про існування договору іпотеки.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 144-147 т. 2), наданого представником ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх доводів, засновником, керівником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Бонус-Трейд» є не позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Отже і вказані доводи є безпідставними.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звертає увагу суду на те, що банк двічі звертався до Київського районного суду м. Харкова з позовними заявами про стягнення заборгованості за кредитним договором зі ОСОБА_2 .

Дійсно, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.06.2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18.04.2007 року у розмірі 4992276,81 грн., а також рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27.04.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальну заборгованість за кредитним договором від 18.04.2007 року у розмірі 332846,13 доларів США.

Між тим, беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 отримував копії вказаних судових рішень матеріали справи не містять. Той факт, що про зазначені судові спори була обізнана ОСОБА_2 - висновків суду не спростовує.

Позивач зазначив, що про порушення своїх прав він дізнався у 2017 році при розгляді господарських спорів.

Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Отже, за відсутності нотаріального посвідченої згоди на укладення іпотечного договору та будь-яких беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 до 2017 року був обізнаний про укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору іпотеки, вірним є висновок суду про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Банк звертає увагу суду на недобросовісність поведінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час укладення спірного договору.

Недобросовісність ОСОБА_2 , яка без згоди другого з подружжя передала в іпотеку нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позов пред`явлений на захист інтересів іншого з подружжя.

Беззаперечних доказів недобросовісності поведінки ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Отже, висновки суду першої відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Істамової Ірини Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова