Дата документу 13.05.2021 Справа № 333/537/13-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/537/13 Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
Провадження № 22-ц/807/1641/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , батько і дід сторін у справі, після смерті якого залишився житловий будинок АДРЕСА_1 . Будинок ОСОБА_8 придбав у квітні 1946 року, у період перебування у шлюбі з ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У цьому шлюбі були народжені діти: донька ОСОБА_4 , сини ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 . З дня придбання спірного житлового будинку та до дня своєї смерті ОСОБА_9 мешкала в ньому разом зі своїми дітьми та чоловіком. Після смерті своєї дружини ОСОБА_11 , ОСОБА_8 у березні 1958 року одружився з ОСОБА_12 .

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_8 в рівних частках є дружина ОСОБА_12 , донька ОСОБА_4 , сини ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_10 на належну йому частку у спадщині є діти ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Діти спадкодавця ОСОБА_8 - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 - фактично прийняли спадщину, оскільки з 04 вересня 1998 року користувалися речами батька, предметами домашнього вжитку, меблями, успадкували належні йому ощадні книжки, з дня смерті батька і до тепер здійснюють поточні ремонти в будинку, доглядають за садом та городом, користуються врожаєм, тощо.

ОСОБА_12 , дружина ОСОБА_8 , прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, проте оформити свої спадкові права не встигла, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 позивачі звернулися до Шостої запорізької державної нотаріальної контори, проте постановою державного нотаріуса від 06 жовтня 2010 року їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із пропуском строку для її прийняття та через відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин і через відсутність реєстрації права власності на спірний будинок.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд встановити юридичні факти, а саме:

1) що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 є рідними дітьми ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2) що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ,

є спільним майном подружжя ОСОБА_8 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3) факт прийняття ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 спадщини в порядку спадкування за законом, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Також просили визнати за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 право власності по 1/5 частці за кожним на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані на земельній ділянці, площею 632,00 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності по 1/10 частці за кожним на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2013 року позов задоволено.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 є рідними дітьми ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено факт прийняття ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 спадщини в порядку спадкування за законом, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 право власності по 1/5 частці за кожним на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а саме: житловий будинок літ. А, прибудову літ. а, прибудову літ. А1, душ літ. О, намет літ. Л, гараж літ. Е, оглядову яму до літ. Е, вбиральню літ. К, фундамент гаража літ. Д, сарай літ. в, літню кухню літ. В, сарай літ. б, ґанок до «б», козирок до «б», літню кухню літ. Б, погріб літ. пг, водопровід № 2, паркан № 5, ворота № 6, що розташовані на земельній ділянці площею 632,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 .

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності по 1/10 частки за кожним на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а саме: житловий будинок літ. А, прибудову літ. а, прибудову літ. А1, душ літ. О, намет літ. Л, гараж літ. Е, оглядову яму до літ. Е, вбиральню літ. К, фундамент гаражу літ. Д, сарай літ. в, літню кухню літ. В, сарай літ б, ганок до «б», козирок до «б», літню кухню літ. Б, погріб літ пг, водопровід № 2, тюкай № 5, ворота № 6, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 , фактично прийняли спадщину, оскільки вступили в управління спадковим майном, до складу якого входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , частки кожного із спадкоємців є рівними, діти спадкодавця ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 успадкували по 1/5 частці кожний, онуки - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 успадкували по 1/10 частці кожний, що належали їх батькові ОСОБА_10 , який фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 , проте не встиг оформити свої спадкові права, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На вказане рішення суду ОСОБА_14 - особа, яка не брала участі в розгляді справи подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та обов`язку, просила рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2013 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яки визнати право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначала, що вона є донькою ОСОБА_12 , яка прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_8 , але не встигла оформити права на спадщину у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_1 зазначала, що оскільки лише 11 квітня 2018 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя встановлено факт, що вона є рідною донькою ОСОБА_12 , скаржниця до нотаріуса з питанням про прийняття спадщини не зверталась.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 серпня 2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_15 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2019 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2013 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 була також його дружина ОСОБА_12 , яка перебувала у шлюбі із спадкодавцем з 09 березня 1958 року до дня його смерті, фактично вступила в управління спадковим майном після смерті свого чоловіка, проте не оформила своїх спадкових прав, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім того, суд першої інстанції не вжив заходів для вирішення питання про залучення до участі у розгляді справи спадкоємця померлої ОСОБА_12 її дочки ОСОБА_1 , хоча в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8 , є відомості про цю особу і про місце її постійного проживання. Поза увагою суду залишилася і та обставина, що право власності спадкодавця на спірний будинок не було зареєстроване в установленому законом порядку, у зв`язку з чим державний нотаріус відмовив спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року постанову Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд зазначив про те, що апеляційний суд не дослідив наявних у матеріалах справи доказів, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а також не здійснив перевірки, чи порушено права ОСОБА_1 рішенням суду першої інстанції, суд апеляційної інстанцій дійшов передчасного висновку про наявність підстав для розгляду апеляційної скарги особи, яка її подала, та скасування рішення суду першої інстанції.

У судову засіданні ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_16 заявила клопотання про витребування з Департаменту реєстраційних послуг інформації з питання того, хто був зареєстрований у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 на час смерті ОСОБА_8 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та на час смерті ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Протокольною ухвалою суду від 13 травня 2021 року у задоволенні вищезазначеного клопотання відмовлено з підстав нез`явлення такого клопотання під час першого перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_16 представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити її з підстав, наведених вище.

ОСОБА_17 та її представник ОСОБА_18 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Судами всіх інстанції під час розгляду цієї справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 7572, що стверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15 квітня 2010 року, виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області.

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

З 11 лютого 1937 року ОСОБА_8 перебував у шлюбі з ОСОБА_9 до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . У цьому шлюбі народжені діти: донька - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_7 , син - ОСОБА_10 .

Спадковий житловий будинок купив ОСОБА_8 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_9 . З дня придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та до дня своєї смерті ОСОБА_9 мешкала в ньому разом зі своїми дітьми та чоловіком. Після смерті ОСОБА_9 . ОСОБА_8 вдруге одружився на ОСОБА_12 , з якою перебував у шлюбі до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Факт належності ОСОБА_8 спадкового житлового будинку підтверджується договором купівлі-продажу, право забудови від 22 березня 1946 року за реєстровим № 5753, що був укладений між ОСОБА_19 та ОСОБА_8 , посвідчений Першою запорізькою міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Запорізькому міськкомунгоспі 23 квітня 1946 року.

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок (інвентаризаційна справа № 45758/73492) станом на 24 жовтня 2012 рік на земельній ділянці площею 632,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані об`єкти нерухомого майна, а саме: збудований в 1944 році житловий будинок літ. А, прибудова літ. а, прибудова літ. а1, душ літ. О, намет літ. Л, гараж літ. Е, оглядова яма до літ. Е, вбиральня літ. К, фундамент гаража літ. Д, сарай літ. в, літню кухня літ. В, сарай літ. б, ганок до «б», козирок до «б», літня кухня літ. Б, погріб літ. пг, водопровід № 2, паркан № 5, ворота № 6.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_8 в рівних частках є: дружина ОСОБА_12 , донька ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_7 , син ОСОБА_10 . Діти спадкодавця: донька ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_7 , син ОСОБА_10 прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Так, від дня смерті батька, а саме з 04 вересня 1998 року вони успадкували належні йому ощадні книжки, користуються речами батька та предметами домашнього вжитку, меблями, з дня смерті батька і по теперішній час здійснюють господарську турботу за житловим будинком, здійснюють поточні ремонти, доглядають за садом та городом, користуються врожаєм.

Згідно з даними спадкової справи № 456/03 після смерті ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина ОСОБА_12 , свідоцтво про право на спадщину не отримала, а також донька ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_7 , свідоцтва про право на спадщину не отримали.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_12 , що підтверджується копією актового запису про смерть від 15 травня 2007 року № 4610, наданого на запит суду відділом реєстраційної служби Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.

З відповіді Шостої запорізької державної нотаріальної контори від 05 лютого 2013 року № 32/02-14 на запит про наявність спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкова справа не заводилась.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син ОСОБА_8 - ОСОБА_10 . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частки житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яку він успадкував під час життя шляхом вступу в управління спадковим майном після смерті батька ОСОБА_8 .

За життя ОСОБА_10 , що доводиться батьком позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , належним чином оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 не зміг, оскільки не мав документа, який би підтверджував факт прийняття ним спадщини після смерті батька, але прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_10 є його діти - ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Згідно з даними спадкової справи Восьмої запорізької державної нотаріальної контори № 456/03 після смерті ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою про прийняття спадщини звернулися донька ОСОБА_6 , син ОСОБА_5 .

Факт прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8 спадкоємцями - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, як це було передбачено чинним на час відкриття спадщини законом, підтверджується довідкою квартального комітету Комунарського району міста Запоріжжя від 22 листопада 2010 року.

Після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями першої черги за законом, були його діти: донька ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_7 , син ОСОБА_10 , та дружина ОСОБА_12 .

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2013 року ОСОБА_1 зазначала, що 20 липня 2018 року вона звернулась до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про вдачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_12 . В заяві ОСОБА_1 спадщиною зазначено частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_8 чоловіку спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємицею була його дружина ОСОБА_12 , тому ОСОБА_1 просила видати свідоцтво на спадщину за законом. ЗА таких обставин, скаржниця вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права, оскільки вона має право на частку житлового будинку, як спадкоємиця ОСОБА_12 .

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою), якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 619/134/17 (провадження № 61-46029св18) зазначено, що аналізуючи зміст зазначених норм процесуального права, слід дійти висновку, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

В ухвалі Великої Падати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зазначено:

«відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Отже, підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року № 6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року № 6-1099цс17, не вбачається».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17 зазначено, що:

«відповідно до ч. 1 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь - якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду».

Схожі за змістом висновки міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15; від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17; від 04 жовтня 2018 року у справі №5017/461/2012; від 29 листопада 2018 року у справі № 918/115/16; від 04 грудня 2018 року у справі № 906/1764/15; від 06 грудня 2018 року у справі № 910/22354/15; від 11 грудня 2018 року у справі № 916/2878/14; від 15 січня 2019 року у справі № 7/74; від 22 травня 2019 року у справі № 922/4065/16; від 17 травня 2018 року у справі № 904/5618/17; від 09 липня 2019 року у справі № 905/257/18; від 19 вересня 2019 року у справі № 910/17558/18; від 05 грудня 2019 року у справі № 916/3455/16; від 12 грудня 2019 року у справі № 905/944/18; від 01 липня 2020 року у справі № 904/257/18; в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 липня 2018 року у справі № 978/627/18.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , а саме встановлено, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 є рідною матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 із спадкодавцем ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_2 на час відкриття спадщини після її смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 148-149). При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказаним рішенням суду встановлено факт проживання ОСОБА_20 за іншою, ніж спірний будинок, адресою.

З постанови державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 20 липня 2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_12 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Державним нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку ненаданням спадкоємцем документу, що посвідчує право власності на частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 136).

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Пунктом 2 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР 1963 року часом (моментом) відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року встановлено шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Також, приписами статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_8 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Як вже було зазначено, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_21 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З заявою про прийняття спадщини за законом, яка подана ОСОБА_1 в інтересах дружини спадкодавця - ОСОБА_12 , остання звернулась 22 серпня 2006 року, тобто з пропуском строку встановленого ст. 549 ЦК УРСР 1963 року.

При цьому, під час розгляду справи судами встановлено, що в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_8 вступили ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , що також підтверджується довідками квартального комітету Комунарського району міста Запоріжжя від 28 серпня 2008 року (т. 1 а.с. 55, 56).

Доказів прийняття ОСОБА_12 - матір`ю скаржниці ОСОБА_1 , спадщини після померлого ОСОБА_8 у передбачений законом строк та спосіб в матеріалах справи не міститься.

Статтею 553 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції права ОСОБА_1 не порушені, оскільки за матеріалами справи не встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_12 після померлого ОСОБА_8 . Питання про її права та обов`язки під час вирішення справи за позовом ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, судом не вирішувалось.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 200/21685/17 (провадження № 61-15340св19) вказано, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Схожий за змістом висновок викладений у: постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 619/134/17 (провадження № 61-46029св18); ухвалі Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 2-8/11 (провадження № 61-18470ск19); в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2019 року у справі № 622/877/15-ц (провадження № 61-20044ск19); постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 344/1304/13-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 552/5247/13-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 607/1805/13-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2020 року у справі № 462/510/11; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2020 року у справі № 362/5859/14-ц; ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2020 року у справі № 695/993/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 200/21685/17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 1316/175/11.

Ураховуючи наведене, оцінивши надані ОСОБА_1 докази та дослідивши її посилання, встановивши, що ухваленим рішення питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - особи, яка не брала участі у справі, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2013 року підлягає закриттю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 362, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2013 року по праві за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 17 травня 2021 року.

Головуючий:

Судді: