КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року

м. Київ

справа № 753/7319/20

провадження № 22-ц/824/6670/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року у складі судді Заставенко М.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив відібрати без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати дитину під опіку та піклування батькові ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на користь позивача на утримання сина, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року. Відповідно до вказаного рішення, місце проживання дитини ОСОБА_4 визначено разом з матір`ю, а також призначено аліменти на дитину на користь ОСОБА_2 .

Стверджував, що починаючи з 2015 року, Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації контролює неадекватну та загрозливу поведінку з боку матері дитини.

Зауважував, що неодноразово звертався до Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та до поліції щодо протиправної поведінки відповідача.

Також зазначав, що батьком на мобільний телефон дитини було встановлено додаток під назвою «Где мои дети?», що надає легальну можливість дізнаватися місцезнаходження дитини та слухати, що відбувається навколо сина. Завдяки вказаному додатку ОСОБА_1 було виявлено здійснення відповідачем психологічного та фізичного насилля щодо сина ОСОБА_4 .

Окрім указаного, позивачем виявлено, що мати принижує малолітню дитину, зневажливо висловлюється з приводу позивача та його матері, чим підриває родинні стосунки, висловлює погрози в сторону сина, словесно ображає останнього з використанням ненормативної лексики.

Звертав увагу суду на те, що дитина має суїцидальні думки, про що неодноразово озвучувала матері.

ОСОБА_1 стверджував, що він є турботливим батьком, який має постійний сумарний дохід близько 50 000 грн, проживає у власному будинку, а також не має заборгованостей по сплаті аліментів. Позивач регулярно купує дитині одяг, подарунки, ліки, продукти харчування; спілкується з класним керівником, директором та дитячим психологом школи, в якій навчається ОСОБА_4 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

22 березня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , в якій останній просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Уважає, що судом не повно та не правильно досліджено висновок Міського центру дитини №78 від 27 липня 2020 року, оскільки не звернуто уваги на те, що дитина, проживаючи разом з матір`ю, має знижену самооцінку, а також має відчуття малої значимості.

Досліджуючи Акт проведення оцінки рівня безпеки дитини від 28 квітня 2020 року суд не врахував того, що думку дитини з приводу його стосунків з матір`ю питали безпосередньо у присутності останньої, що могло вплинути на показання сина.

Стверджує, що суд не оцінив належним чином подані позивачем докази, а тому дійшов необґрунтованого та необ`єктивного висновку про те, що ці докази свідчать лише про міжособистісний конфлікт між позивачем та відповідачем.

Звертає увагу суду на те, що програму «Где мои дети?» було встановлено не на телефон відповідача, а на телефон спільної дитини. Окрім указаного, син знав про встановлення такого додатку, у зв`язку з чим висновки суду про втручання в особисте та сімейне життя ОСОБА_2 є незрозумілими.

Зазначає, що судом не надано оцінки рішенню Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року у справі №753/6516/20, ухваленого за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису. У судовому засіданні під час постановлення даного рішення, відповідач ідентифікувала себе на аудіо записах, долучених апелянтом до позову, а також визнала факт вчинення емоційного насильства над своєю дитиною.

Зауважує, що суд не має необхідних знань для надання професійної оцінки психологічному стану дитини, яка потерпає від домашнього насильства. Окрім вказаного, районний суд опитував малолітнього ОСОБА_4 без присутності представника позивача та у порушення ч. 7 ст. 81 ЦПК України, тобто з власної ініціативи.

29 березня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , в якому вона просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено реальної небезпеки, що загрожує життю та здоров`ю дитини, а такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, мотиви, наведені на виправдання втручання у права дитини бути із матір`ю не є доречними і достатніми для її відібрання і позбавлення материнського піклування.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.18, 216).

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбу з 05 серпня 2011 року, який було розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва 23 грудня 2015 року за №755/9143/15-ц. Окрім того, вказаним рішенням було визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 з матір`ю, також були стягнуті з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання дитини (том 1 а.с.66-72).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2020 у справі №753/6516/20 у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 724 від 05 листопада 2020 визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні його дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши йому спілкування з дитиною кожної першої та третьої суботи місяця з 10-00 год. до 18-00 год.; зобов`язано батька забирати та повертати дитину за адресою її проживання, дотримуватися режиму виховання та харчування, розвитку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дитини ОСОБА_2 ; зобов`язано матір дитини ОСОБА_2 не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини, ОСОБА_1 .

Згідно довідки позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належить на праві власності його матері - ОСОБА_8 (том 1 а.с.19-21).

Згідно акту обстеження умов проживання дитини від 28 квітня 2020 року, відповідач разом з малолітнім сином ОСОБА_4 проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_2 разом з дідусем дитини - ОСОБА_9 . Мати з дитиною проживають у двоповерховому будинку, де займають окрему кімнату, яка облаштована всіма необхідними меблями. Санітарно-гігієнічні норми дотримуються у повному обсязі. Для виховання дитини та її розвитку створено необхідні умови (том 1 а.с. 169 - 170).

Згідно акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 28 квітня 2020 року, зі слів дитини, мама його не ображає, у них добрі стосунки, на час відвідування дитини була активна, спокійна, весела, спілкувалася з представниками комісії, поводила себе вільно та невимушено (том 1 а.с. 101 - 106).

Стороною відповідача надано висновок №78 від 27 липня 2020 року практичного психолога Міського центру дитини за результатами психологічного обстеження ОСОБА_4 , проведеного на підставі запиту Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 07 травня 2020 року, щодо проведення роботи психолога з дитиною та сім`єю. Запит направлений у зв`язку із перебуванням на контролі Служби дитини ОСОБА_4 , з приводу психологічного, фізичного насильства з боку матері, ОСОБА_10 (том 1 а.с.149-158).

Відповідно до вказаного висновку, ОСОБА_4 - привітний, активний, ініціативний хлопчик. Самооцінка занижена, присутнє відчуття малої значимості. Для дитини важливі взаємовідносини з однолітками. Розвиток пізнавальної сфери, уваги, пам`яті відповідають віковій нормі. При виконанні завдань дитина демонструвала старанність, практичний підхід. Діагностується агресія як необхідність захисту. Тривога вище середнього рівня. Дитина розрізняє і називає почуття, ділиться переживаннями. Матір для ОСОБА_4 є близькою людиною, яку дитина любить «я думаю, что мама чаще всего меня любит». Також значимою та впливовою фігурою для дитини є батько, але хлопчик неодноразово повторював, що боїться його. В дитини гарні відносини також з дідусем. Розповідає, що йому подобається із ним гратися, проводити час. До складу сім`ї включає батька, маму, себе. ОСОБА_4 є учасником конфлікту між батьками, в своєму ставленні до батька повністю орієнтується на матір, хвилюється за маму, відчуває відповідальність за її стан «когда мама плачет, я тоже плачу. Я могу маму защищать». Під час зустрічей зі спеціалістом, ОСОБА_4 виправдовував поведінку матері, навіть якщо вона на нього кричить «мама кричит иногда, но она же работает, устает», «у мамы более хороший характер, если кричит, то более редко и тихо. Если я даже сделаю что-то не так», «сейчас на меня меньше кричат». Розповідаючи про батька, дає йому наступну характеристику «хочу чтоб наш папа был с нами и он был нормальным человеком. Он психопат. Он издевался над мамой. Я и сам видел и мама рассказывала». Дитина залучена у конфлікт між батьками, орієнтується на думку авторитетного дорослого. Зазначене негативно впливає на нього, створює напруження, тривожить, шкодить психічному розвитку.

Як убачається з характеристики ОСОБА_4 від 15 грудня 2020 року, за підписом класного керівника та директора школи № 332, він зарекомендував себе здібним учнем, до навчання ставиться відповідально, всебічно розвинений, на уроках активний, із задоволенням виконує завдання творчого характеру. За період навчання у третьому класі хлопчик почав більш серйозніше ставитися до освітнього процесу, став відповідальний, дисциплінований (том 1 а.с. 239).

З метою з`ясування психологічного стану дитини та її відношення до зміни місця проживання, суд першої інстанції заслухав думку дитини в судовому засіданні в присутності представника органу опіки та піклування і дитячого психолога.

Як зазначено місцевим судом, ОСОБА_4 одразу пішов на контакт, був привітним, відкритим та активним, задавав запитання. За результатами бесіди з дитиною було встановлено, що він проживає разом з мамою та дідусем, з яким грає в настільні ігри. Про матір говорив з турботою та ніжністю, відчувалась, що матір для ОСОБА_4 є близькою людиною. Розказуючи, як мати його наказує коли він не слухається, повідомив, що мати на нього кричить. Розповідав, що йому подобається проводити час з батьком, але хлопчик зазначав, що побоюється батька. Згадав, що коли йому було 4 роки, папа бив ременем.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, тобто у разі ухилення їх від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, жорстокої поведінки з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Відібрання дитини від батьків тягне за собою припинення таких особистих немайнових прав батьків як право на виховання, право на захист дитини, право на спілкування з нею. Ч. 2 ст. 155 СК містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Небезпека спілкування дитини з батьками являє собою крайній вид такої суперечності.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини.

Оскільки підставою для відібрання дитини є випадки, при яких залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, то повернення дитини можливе лише при усуненні зазначених обставин (батько, мати вилікувались, змінили поведінку, змінили ставлення до дитини тощо). Довести це слід позивачу, оскільки кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст. 12, 81 ЦПК).

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatismutandis, справу «Хазе проти Німеччини», N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї.( Рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», 2008 рік ).

Зі змісту ст. 170 СК України, яка регламентує питання про відібрання дітей у батьків, вбачається, що це питання вирішується у тому випадку, коли дитина, перебуваючи у безпосередньому контакті з батьками, матиме загрозу для життя, здоров`я і морального виховання.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі статтею 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З аналізу викладених вище норм права слідує, що для відібрання дитини, зокрема від матері, суд у своєму рішенні повинен навести конкретну та підтверджену належними та допустимими доказами по справі підставу для такого відібрання, за усунення якої мати мала б в подальшому змогу повернути дитину та продовжити її виховання в безпечному для неї середовищі.

Звертаючись до суду з позовом про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилається на те, що дитині краще проживати разом з батьком у зв`язку з неадекватною та загрозливою поведінкою матері по відношенню до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 перешкоджає позивачеві спілкуватися з дитиною, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вже тривалий час не може вибудувати нормальні батьківські стосунки з відповідачем.

Разом з тим, при вирішенні даного спору суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та пояснення сторін, правильно встановив, що між позивачем та відповідачем існують напружені ворожі відносини, тривалий особистісний конфлікт, про що свідчать, зокрема, численні заяви та звернення останніх до правоохоронних та інших державних органів, у яких позивач та відповідач обвинувачують один одного у зловживанні батьківськими правами, інших неправомірних діях. Зазначений конфлікт негативним чином впливає на життя дитини.

До того ж, судом першої інстанції вірно зауважено, що позивач, заявляючи позовні вимоги про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав щодо неї, фактично має на меті вирішити питання про визначення місця проживання дитини з ним. Проте, це питання вже вирішено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 23 грудня 2015 року за №755/9143/15-ц. А Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 724 від 05 листопада 2020 визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з його дитиною.

Виходячи з викладеного та зважаючи на доводи позовних вимог, колегія вважає, що підстави для відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав відсутні з огляду на те, що позивачем не доведено реальної небезпеки, що загрожує життю та здоров`ю дитини, а такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, мотиви, наведені на виправдання втручання у права дитини бути із матір`ю не є достатніми для її відібрання і позбавлення материнського піклування, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, місцевий суд вірно не взяв до уваги розшифрування аудіо записів розмови дитини ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 з електронної програми, яку було встановлено на мобільному телефоні дитини позивачем у вигляді мобільного додатку з категорії «батьківський контроль» під назвою «Где мои дети?», оскільки такі докази здобуті у незаконний спосіб, без згоди на це відповідних осіб, що є грубим порушенням ст. 32 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні під час постановлення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2020 року у справі №753/6516/20, ухваленого за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, відповідач ідентифікувала себе на аудіо записах, долучених апелянтом до позову, а також визнала факт вчинення емоційного насильства над своєю дитиною, не підтверджує того, що розшифровка аудиозаписів у даній справі є належними та допустимими доказами, здобутими у законний спосіб. Окрім того, не убачається за можливе достеменно встановити, що у справі №753/6516/20 судом досліджувались саме ці аудиозаписи.

Посилання апелянта на те, що суд не має необхідних знань для надання професійної оцінки психологічному стану дитини, яка потерпає від домашнього насильства та опитував малолітнього ОСОБА_4 без присутності представника позивача, у порушення ч. 7 ст. 81 ЦПК України, тобто з власної ініціативи, є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, згідно статті 171 СК України, статті 9 Закон України «Про охорону дитинства, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та інших нормативно-правових актів дитині гарантується право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх.

У цивільному процесі обов`язок з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами покладено на суд.

Враховуючи право дитини бути вислуханою, одним з основних способів з`ясування думки дитини є заслуховування такої думки безпосередньо від дитини.

У відповідності до положень ст. 45 ЦПК України, під час розгляду справи малолітня або неповнолітня особа має також право безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки.

Таким чином, зважаючи на те, що обов`язок з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами покладено на суд, ОСОБА_4 станом на час розгляду справи було неповних десять років, під час заслуховування думки дитини в суді були присутніми представник органу опіки та піклування і дитячий психолог, у діях суду не вбачається порушення норм частини сьомої статті 81 ЦПК України, оскільки суд діяв в інтересах дитини та надав ОСОБА_4 сформулювати власні погляди та висловити їх.

Відмовляючи у задоволенні позову, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, суд першої інстанції надав першочергове значення та оцінку саме найкращим інтересам дитини, врахувавши обставини спору.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яким відмовив у задоволенні позову про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, урахувавши, перш за все, інтереси дитини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «18» травня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик