КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року місто Київ.

Справа 357/12845/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6668/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2021 року (у складі судді Бебешко М.М., інформація щодо дати складання повного тексту судового рішення відсутня ) та апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2021 року (у складі судді Бебешко М.М., інформація щодо дати складання повного тексту судового рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову посилалась на те, що наказом головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 05.10.2020 року № 158-к її було звільнено з посади лікаря ультразвукової діагностики у зв`язку зі скороченням чисельності штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України

На думку позивача при звільненні було порушено процедуру звільнення, передбачену ч.З ст. 49-2 КЗпП України в частині несвоєчасного отримання пропозиції іншої роботи; відсутності попередньої згоди первинної профспілкової організації, передбаченої ч.І ст. 43 КЗпП України; порушено переважне право залишення на роботі, передбачене ч.2 ст. 49-2 та ч.ч.1,2 ст. 42 КЗпП України. Позивач просить суд визнати незаконним наказ Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 05.10.2020 № 158-к про її звільнення з 06.10.2020, поновити її на посаді лікаря ультразвукової діагностики у даному підприємстві та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.10.2020 до дня поновлення на роботі

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволені позову.

У лютому 2021 року представник відповідача - адвокат Дідич П.В. звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 (десять) тисяч гривень.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2021 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до КНП БМР «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В зв`язку з розгляду вказаної справи відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 10 000 грн., які підлягають стягненню на користь відповідача.

Додатоковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2021 року у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Дідич П.В. про ухвалення додаткового судового рішення щодо витрат на правову допомогу - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, ОСОБА_1 09.03.2021 року відповідно до відмітки суду звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим внаслідок , неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для вирішення спору .

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для висновку, що рада трудового колективу, яка була утворена на підприємстві Відповідача виборний орган трудового колективу КНП БМР «МЦПМСД № 2» не є тим органом, згода якого за ч. 1 ст. 43 УЗпП вимагається при звільненні працівника. Оскільки незалежно від існування профспілкової організації, Відповідач повинен був діяти у відповідності до укладеного Колективного договору та завчасно надати інформацію про майбутнє скорочення чисельності (штату) працівників Раді трудового колективу, яка залишилась єдиним органом, що має відстоювати інтереси працівників.

Посилається, що відповідач в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, попередження про звільнення отримала, 06.08.2020 року, а пропозицію іншої роботи на цьому ж підприємстві, лише через два тижні, - 20.08.2020 року. Таким чином, Відповідач на два тижні скоротив час на вирішення питання щодо прийняття/неприйняття пропозиції іншої роботи. За таких умов, строк звільнення також мав бути перенесений на два тижні вперед, але Відповідач звільнив її06.10.2020 року, навіть не з`ясувавши рішення позивача.

Не погоджуючись з оскаржуваним додатковим рішенням, відповідач 22.03.2021 року відповідно до відмітки суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати додаткове рішення та постановити нове, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правову допомогу у повному обсязі.

Апеляційну скаргу відповідачем обґрунтовано тим, що матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції. Оскільки адвокат Дідич П.В. на виконання умов договору № 181 від 18.01.21р. ознайомилась з матеріалами справи, підготувала відзив на позовну заяву, склала два запити до ПП «Беладент», відповіді на які були долучені до матеріалів справи, подавала до суду через канцелярію клопотання про приєднання доказів, приймала участь в судовому розгляді справи.

Звертає увагу на те, що до завершення розгляду справи 10.02.2021р. представник відповідача Дідич П.В. заявила суду, що протягом п`яти днів нею буде подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, що і було зроблено 15.02.2021 року. Тобто, всі передбачені законом вимоги для можливості відшкодування понесених судових витрат стороною відповідача були дотримані.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог чинного законодавства, права позивача не порушено, а відтак - позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» просили відмовити.

Представник Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити, скасувати додаткове рішення та постановити нове, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правову допомогу у повному обсязі,

*

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 11.02.2009 року прийнята на посаду лікаря Білоцерківської міської дитячої поліклініки, яка 03.09.2016 року перейменована на комунальний заклад Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2, а 09.07.2018 року вказану установу реорганізовано шляхом перетворення в комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2».

Комунальним некомерційним підприємством Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» 06.08.2020 ОСОБА_1 письмово попереджено про те, що посада, яку вона займає, підлягає скороченню і після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього повідомлення, вона буде звільнена у зв`язку з скороченням штату згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

20.08.2020 року Комунальним некомерційним підприємством Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» складено письмове персональне повідомлення, відповідно до якого ОСОБА_1 запропоновано роботу у зв`язку з наявністю вільних вакансій станом на 20.08.2020 - лікаря -педіатра, лікаря ЗПСЛ та повторно роз`яснено про те, що після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання персонального попередження (06.08.2020), вона підлягає звільненню з роботи 06.10.2020.

Відповідно до Витягу з протоколу ПК № 12 КЗ БМР «МЦПМСД № 2» від 23.10.2018, профспілковий комітет задовольнив заяви працівників закладу, в тому числі і позивача про вихід з членів профспілки згідно поданих заяв. Заяву про виключення з членів профспілки КНП БМР «МЦПМСД № 2» лікарем УЗД ОСОБА_1 написано та подано 01.10.2018, що останньою не заперечується.

Крім цього, згідно з Витягом з протоколу № 2 зборів ППО КНП БМР «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 07.07.2020 припинено діяльність ППО КНП БМР «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» шляхом саморозпуску з 07.07.2020. Також комунальним некомерційним підприємством Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» 27.10.2020 за № 02-11-790 підготовлено письмову відповідь на звернення ОСОБА_1 , згідно якої з 07.07.2020 відбувся саморозпуск первинної профспілкової організації в даній установі.

Наказом головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 05 жовтня 2020 року за № 158-к - ОСОБА_1 , лікаря УЗД, звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України з 06.10.2020.

Згідно з актом приймання-передачі від 07.10.2018, укладеного на виконання Білоцерківської міської ради № 3846-71-VII від 30.05.2019 та рішення Білоцерківської міської ради № 5574-1ОО-УІІ від 30.07.2020 «Про безоплатну передачу з балансу Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міського центру первинної медико-санітарної допомоги № 2» на баланс КНП БМР «Білоцерківської міської лікарні № 1», КНП БМР «Міським центром первинної медико-санітарної допомоги №2» передано безоплатно зі свого балансу, а КНП БМР «Білоцерківською міською лікарнею № 1» прийнято на баланс основні засоби та необоротні активи, зокрема систему ультразвукову діагностичну БЭА 660 А Хагіо.

Відповідно до довідки № 1 виданої, 21.01.2021 Приватним підприємством «БЕЛАДЕНТ», ОСОБА_1 працює в даному підприємстві на посаді лікаря ультразвукової діагностики з 12.05.2020 за сумісництвом на 0,5 ставки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із встановлених у справі обставин та вважав, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання незаконним наказу Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 05.10.2020 року № 158-к про звільнення ОСОБА_1 , лікаря ультразвукової діагностики, з 06.10.2020 року та поновлення її на посаді . Позовні вимоги щодо стягнення з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради № 2» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.10.2020 року є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають перш за все з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і б цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статі 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

За приписами статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у разі звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації, так як судом встановлено, що 07.07.2020, тобто до письмового повідомлення позивача про те, що посада, яку вона займає, підлягає скороченню, відбувся саморозпуск первинної профспілкової організації на підприємстві відповідача. Крім цього, вказаною статтею допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 з 01.10.2018 вийшла з членів профспілкової організації підприємства відповідача.

Як вбачається з наказу № 119-к від 06.08.2020р. головного лікаря КНП БМР «МЦПМСД №2», згідно якого з 06.10.2020р. зі штатного розпису виводились посади - дві ставки лікаря УЗД та дві ставки сестри медичної УЗД. Також згідно цього наказу створювалась комісія для визначення працівників, що мають переважне право залишення на роботі при скороченні, або таких, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця. Вирішувались інші організаційні питання, (а.с. 64)

На виконання наказу № 119-к від 06.08.2020р. відбулось засідання Комісії для визначення працівників, що мають переважне право залишитися на роботі при скороченні, або таких, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця. Ця Комісія, яка була створена (не є виборним органом, як вказується в апеляції) спеціально із-за відсутності профспілкового комітету і необхідності дотримання вимог ст.42 КЗпП України, прийняла об`єктивне рішення про:

- неможливість визначення працівників, що мають переважне право залишитися на роботі при скороченні у зв`язку з передачею обладнання та відсутністю в штаті посад лікарів УЗД;

- про відсутність в особових справах працівників кабінету УЗД, які підлягають звільненню, осіб, звільняти яких заборонено з ініціативи роботодавця;

- про негайні (не пізніше 06.08.2020р.) персональні попередження працівників, які

підлягають скороченню;

про підготовку персональних повідомлень для працівників, які підлягають скороченню, в разі наявності вільних вакансій.

20.08.2020р. позивачці ОСОБА_1 письмово у формі персонального повідомлення було запропоновано роботу у зв`язку з наявністю вільних вакансій станом на 20.08.2020р. - лікаря- педіатра та лікаря ЗПСЛ (копія додана позивачем до позовної заяви).

Доводи апеляційної скарги про те, що робота позивачу була запропонована не одразу з попередженням про звільнення, а лише 20 серпня 2020 року на законність рішення не впливає, оскільки вказані обставини не свідчать про наявність підстав для поновлення працівника на роботі, тобто не впливають на законність рішення, щодо відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі. Інших вимог ( про зміну дати звільнення) позивач не заявляла.

Доводи позивача про те, що відповідач не поцікавився в неї, чи бажала вона залишитись на роботі, також не ґрунтуються на Законі, оскільки волевиявлення мала висловити саме позивач, подавши заяву про переведення її на будь-яку з запропонованих їй посад. Проте остання такої заяви не подала, не зважаючи на те, що була попереджена, що буде звільнена, через 2 місяці, після першого попередження про вивільнення та скорочення посади, яку вона займала.

Посилання на порушення переважного права на роботі є недоречним та таким, що не ґрунтується на Законі, оскільки жоден із лікарів УЗД, які працювали на переданому до іншої установи медичному обладнанню, не можуть продовжити роботу у відповідача на своїх попередніх посадах , відповідно не порушувалось переважне право на залишення на роботі позивача.

Наказом № 158-к від 05.10.2020р. ОСОБА_1 , лікар УЗД, була звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 06.10.2020р. у зв`язку зі скороченням чисельності та штату з виплатою грошової компенсації за 20 днів невикористаної щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст.44 КЗпП. В день звільнення 06.10.2020р. ОСОБА_1 отримала повний розрахунок та трудову книжку. При цьому жодних претензій та невдоволень з приводу свого звільнення не виказувала.

Доводи про незаконність звільнення через відсутність згоди ради трудового колективу не відповідають вимогам ст.43 КЗпП, відповідно до якої обов`язкова згода має бути лише профспілкової організації.

Стаття 43 КЗпП України визначає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Судом вірно встановлено, що на момент винесення відповідачем письмового повідомлення про скорочення посади, первинна профспілкова організація само розпустилася і сама ОСОБА_1 з 01.10.2018 не була членом профспілкової організації. Посилання позивача на відсутність згоди ради трудового колективу відповідача не заслуговують на увагу, так як чинним Кодексом Законів про Працю України така згода не вимагається.

Таким чином, посилання скаржника на відсутність згоди ради трудового колективу відповідача не заслуговують на увагу, так як чинним Кодексом Законів про Працю України така згода не вимагається.

Посилання на те, що був порушений колективний договір і рада трудового колективу не була повідомлена про майбутнє вивільнення працівників також не впливають на законність рішення, оскільки суд дійшов вірного висновку, що право на працю позивача порушено не було, останній було запропоновано дві посади лікаря за спеціальністю, проте ОСОБА_1 не виявила бажання бути переведеною на ці посади, а посади лікаря УЗД, яку позивач раніше займала у відповідача не передбачалось.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні, є необгрунтованами та підлягають відхиленню.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Вирішуючи апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2020 року, щодо стягнення з позивача на користь відповідача, понесених витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2021 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до КНП БМР «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказаним рішенням питання про судові витрати на професійну правничу допомогу не вирішувалось, при цьому під час розгляду справи по суті представником відповідача в судовому засіданні заявлено про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу.

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем надано:

1) Угоду № 181 про надання правничої допомоги від 18 січня 2021 року, укладену між КНП БМР «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» та адвокатом Дідич Поліною Володимирівною;

2) Акт про виконання умов Договору № 181 від 18.01.2021 про надання правничої допомоги від 11 лютого 2021 року, складений головним лікарем КНП БМР Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» та адвокатом Дідич П.В.;

3) Платіжне доручення № 34 від 26 січня 2021 року про перерахування КНП БМР МЦПМСД № 2 для Дідич Поліни Володимирівни коштів в сумі 5000 грн. в якості оплати за послуги адвоката;

4) Платіжне доручення № 127 від 12 лютого 2021 року про перерахування КНП БМР МЦПМСД № 2 для Дідич Поліни Володимирівни коштів в сумі 5000 грн. в якості оплати за послуги адвоката.

Проте відповідач та його представник не подали суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в акті про виконання умов договору № 181 від 18.01, зокрема фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком - детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку - детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року, справа № 638/7748/18, провадження № 61-13573св19.

Посилання представника відповідача на те, що сторони визначили розмір гонорару, а тому відсутня необхідність надання детального опису послуг , що надавались з зазначенням часу, що витрачено на їх надання, колегія суддів не приймає, оскільки погоджується, що без такої деталізації , інша сторона процесу позбавлена можливості обґрунтовано заперечити співмірність , понесених витрат, необхідним зусиллям для надання правової допомоги.

Крім того, колегія також враховує майновий стан позивача, яка звільнена з основного місця роботи не з власної ініціативи, а через скорочення , у зв`язку з чим її майновий стан змінився в сторону погіршення і вона не має майнової можливості компенсувати позивачу, який провів скорочення працівників їх витрати на професійну правову допомогу.

Встановивши вищенаведені обставини, районний суд правомірно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.І ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції не порушив норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, а рішення та додаткове рішення не змінюються, то перерозподіл судових витрат в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. ст.137, 141, 268, 367, 374, 375, 381-384 ІДГІК України суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Головуючий: О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик