ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Черкаси

Справа № 703/2284/19
Провадження № 22-ц/821/1720/21

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Єльцова В. О.

суддів: Василенко Л. І., Нерушак Л. В.

за участю секретаря: Захарченко А. Д.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

представник позивача: адвокат Школьна І. П.

представник відповідача: адвокат Чорноіваненко Д. О.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Смілянського міськрайонного суду Черкаської області звернувся із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 14 листопада 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів Черкаської області було зареєстровано шлюб між ним та відповідачем, про що видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 .

14 червня 2016 року шлюб між ними розірвано, про що складено Смілянським МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області актовий запис №32.

Під час перебування в шлюбі подружжям було нажито майно, а саме: 22 червня 2006 року частину вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 , де вони з відповідачем здійснювали підприємницьку діяльність та транспортний засіб марки «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В - МАХ, тип Хетчбек - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 . Право власності на зазначене майно було зареєстроване за відповідачем.

Оскільки наступне майно було нажито позивачем та відповідачем за час шлюбу та належить до спільного сумісного майна, а тому позивач просив визнати за ним право приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В - МАХ, тип Хетчбек - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року позов задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину автомобіля «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В - МАХ, тип Хетчбек - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 та право приватної власності на 1/2 частку частини вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) площею 190,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати в сумі 14905 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У серпні 2021 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Смілянського міськрарайонного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково в частині визнання за ним права власності Ѕ частку автомобіля, а в частині визнання за ним права власності на Ѕ частку вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу (літ. А, п/д) площею 190,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 , відмовити.

Здійснити повторний розподіл судових витрат.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано оцінку договору купівлі-продажу комунального майна від 22.06.2006 (т. 1 а.с. 12), платіжному дорученню № 58 від 16.08.2006 (т. 1 а.с. 50) про сплату коштів в сумі 62360 грн.

Вказує, що важливою обставиною є те, що між сторонами укладено зазначений вище договір, виходячи з його преамбули, вказаний договір укладався приватним підприємцем ОСОБА_2 .

Також судом не досліджено пункт 2.3. договору купівлі-продажу, в якому вказано, що сплаті підлягають особисті кошти покупця (відповідача) в сумі 163440 грн., які сплачуються з розрахункового рахунку покупця (відповідача) № НОМЕР_5 .

Скаржник вважає, що грошові кошти приватного підприємця на його рахунку є обіговими коштами підприємця, які використовуються ним у підприємницькій діяльності.

Крім того, відповідач зазначила, що в неї не було всієї суми коштів для купівлі нерухомості, а тому вона була змушена залучити кредитні кошти в сумі 100000 грн, які Приватбанк перерахував на рахунок Фонду держмайна (продавця спірної нерухомості).

Також відповідач зауважила, якщо апеляційний суд підтримає висновки суду першої інстанції, то слід врахувати наступне.

Доведено, що частина коштів в сумі 62360 були сплачені відповідачем з рахунку приватного підприємця, всього вартість майна на момент його придбання складає 163440 грн., таким чином у вартості майна закладено частку, яка не є спільною сумісною власністю подружжя в сумі 63440 грн. В загальній масі нерухомого майна сума 63440 грн. становить 39% (63440/163440), тобто поділу підлягають лише 61% нерухомого майна. Позивач такої вимоги не ставить, відповідну частку не розраховує, а суд не вправі вийти за межі позовних вимог, тому в позові слід відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов від ОСОБА_1 вказано, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, суд повністю дослідив матеріали справи, з`ясував всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що сторони з 14 листопада 1997 року по 14 червня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано наступне майно:

-частина вбудованого нежитлового приміщення першого поверху та підвалу площею 190,1 кв.м., що по АДРЕСА_1 , де відповідно до договору купівлі-продажу комунального майна від 22 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №3321та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником якої є відповідач з 2006 року, тобто майно придбане під час шлюбу;

-транспортний засіб марки «Ford», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель В - МАХ, тип Хетчбек - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 - відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль належить та зареєстрований на ім`я відповідача, був придбаний 2013 року, тобто під час шлюбу.

Згідно копії кредитного договору № 9см/2006, договору іпотеки № 1-9 см /2006, застави нерухомого майна № Дз3-9/2006 р від 06.07.2006р, відповідно до яких відповідачка отримала кредит на суму 100000 грн. та в забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору з ЗАТ КБ Приватбанк передала в заставу своє майно. Дані кошти були використані на купівлю спірного нерухомого майна. Крім того 63360 грн. нею було перераховано як приватним підприємцем за спірне нерухоме майно.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15.07.2021 року відповідає.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Аналогічні висновки щодо правового режиму об`єкта спільної власності подружжя, що використовується одним з них у підприємницькій діяльності, викладено у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, та у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/1770/14-ц (провадження № 61-5074св18), від 06 березня 2019 року у справі № 611/522/15-ц (провадження № 61-589св17), від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18), від 08 липня 2020 року у справі № 344/1770/14-ц (провадження № 61-46734св18)

Виходячи з системного аналізу статей 57, 60, 61 СК України, майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Таким чином, наведена судова практика повністю спростовує правову позицію відповідача в частині того, що спірне майно не належить подружжю, а придбано ним лише на його особисті кошти як фізичної особи-підприємця.

Всі надані сторонами документи свідчать про те, що все спірне майно набуто у шлюбі, а тому суд вважає, що згідно вимог ст. 60-61СК України та судової практики Верховного Суду України воно є об`єктом права спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що надані відповідачкою документи на підтвердження купівлі спірного нерухомого майна, зокрема отримання кредиту на 100000 грн., без надання доказів щодо джерела погашення кредитних зобов`язань, не підтверджують, що спірне майно куплене за особисті кошти відповідача.

А надані відповідачкою до суду звіти про суми нарахованої заробітної плати та суми на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до органів Пенсійного фонду нарахованих внесків носять суто інформаційних характер у даній справі, підтверджують здійснення відповідачкою підприємницької діяльності з найманими працівниками і ніяк не спростовують вимог позивача.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Посилання відповідача, що отриманий ним дохід від здійснення підприємницької діяльності належить тільки їй - не скасовує імперативні положення ст. 60-61 СК України, та жодним чином її дохід не може трансформуватись в особисту приватну власність.

Рішення в частині поділу автомобіля, відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не перевіряє правильність та обґрунтованість рішення в цій частині.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення є законними і обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом не встановлені фактичні обставини справи щодо походження коштів, за які придбане спірне нерухоме майно, та що останнє не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, на які в рішенні вказав суд першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду попередньої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.10.2021.

Головуючий

Судді: