Номер провадження: 22-ц/813/5475/21
Номер справи місцевого суду: 511/33/20
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

у порядку ст. 369 ЦПК України розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 червня 2020 (одноособово суддя Іванова О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат по оплаті комунальних послуг,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

08.01.2020 ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 11 933,73 гривень, і, уточнивши позов, просив стягнути з відповідачки понесені ним витрати з оплати за надані житлово-комунальних послуг у розмірі 12 940,44 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

З 04.09.2004 року по 22.10.2018 року сторони перебували зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 . 03.11.2005 року за позивачем ОСОБА_2 . КП «Одеське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» зареєстровано право власності на вказаний будинок. В будинку з часу придбання і на час звернення із позовом зареєстровані та проживають: позивач ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_1 та їх неповнолітній син ОСОБА_4 . Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились у серпні 2018 року, відповідачка забрала свої речі та виїхала з будинку до Грузії, періодично повертаючись, проте з реєстраційного обліку не знялась.

Позивач вимушений сплачувати платежі за житлово-комунальні послуги, а саме: за постачання електроенергії, водопостачання, вивіз твердих побутових відходів, постачання природного газу, розподіл природного газу та нести інші витрати на утримання і обслуговування будинку (технічне обслуговування внутрішніх газових мереж та газового обладнання), з урахування зареєстрованої у будинку відповідачки. Крім того, за весь період реєстрації в будинку відповідачка жодного разу не запропонувала будь-якої матеріальної допомоги щодо оплати комунальних послуг і не здійснювала витрат на утримання будинку. Починаючи з 01.11.2018 року по 12.02.2020 року позивач сплатив за себе та за відповідачку комунальні послуги, а також за технічне обслуговування внутрішніх газових мереж і газового обладнання 25 880,87 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідачки половину вартості витрат, понесених ним на утримання майна, що складає 12 940,44 гривень.

Відповідачка ОСОБА_1 і її представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.06.2020 року позов ОСОБА_2 задоволений частково. Суд стягнув з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрати з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 12 119,58 гривень і судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 15.06.2020 року і подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 зазначає:

Суд першої інстанції виходив з того, що за час володіння будинком позивач сплатив за комунальні послуги в період 01.11.2018 року по 12.02.2020 року - 25 880,87 гривень, яка складається: - з оплати за постачання електричної енергії за період з 01.11.2018 року по 01.01.2019 року на суму 3 396,15 гривень, на підставі договору про користування електричною енергією № 9010/2256 від 30.11.2005 року», при цьому п. 35 вказаного договору передбачено, що договір укладено терміном на три роки, тому строк його дії закінчився 30.11.2008 року і доказів пролонгації цього договору позивачем не надано; - з оплати за постачання електричної енергії за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року на суму 10 366,83 гривень, на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг Р14001/2256 від 07.02.2020 року та заяви - приєднання до публічного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії № Р14001/2256 від 07.02.2020 року», при цьому суд не зазначив яким чином договір від 07.02.2020 року поширив свою дію на правовідносини, які виникли до його укладення, а саме на період з 01.01.2019 року до 31.12.2019 року, враховуючи ту обставину, що п. 13.1 договору встановлено, що договір набуває чинності з дати подання споживачем заяви - приєднання», які подані споживачем - ОСОБА_3 07.02.2020 року і застереження щодо зворотної дії не мають; - «за постачання природного газу за період з 01.11.2018 року до 31.01.2020 року на суму 9 442,49 гривень, на підставі заяви-приєднання до умов публічного договору постачання природного газу побутовим споживачам за особовим рахунком № НОМЕР_1 », при тому, що позивачем не надано квитанції на суму 1 182,85 грн. на підтвердження сплати та при тому, що позивачем не додані до позовної заяви, на підтвердження вимог, рахунки на підставі яких він здійснював оплату постачання природного газу, з яких можливо б було зробити висновок про правомірність або неправомірність нарахування сум за вказану послугу; - «за розподіл природного газу за період 01.01.2020 рову до 31.12.2020 року на суму 418,08 гривень, на підставі заяви-приєднання до умов публічного договору розподілу природного газу (для побутового споживача) за особовим рахунком № НОМЕР_1 », при тому, що заява-приєднання від 04.08.2016 року, яка міститься в матеріалах справи, втратила чинність, оскільки стосувалася приєднання до умов Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2498.

Постановою НКРЕКП №2080 від 07.10.2019 року внесені зміни до Кодексу газорозподільних систем, Типового договору розподілу природного газу та Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, відповідно до яких з 01.01.2020 року введено плату за замовлену потужність і розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу здійснюються рівномірними частками протягом календарного року, виходячи з величини замовленої потужності по об`єкту. Місячна вартість послуги розподілу природного газу дорівнює 1/12 річної замовленої потужності. Річна замовлена потужність об`єкта на розрахунковий календарний рік визначається виходячи з фактичного обсягу споживання газу об`єктом (будинком) за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року (для 2020 року: з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року), відповідно Кодексу ГРМ. Тариф на послуги розподілу природного газу з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року включно становить 0,78 грн. за 1 м. куб. на місяць; з 01.07.2020 року - 0,972 грн. за 1 м. куб. на місяць.

Із позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що він сплатив 418,08 грн. за розподіл природного газу за період з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року, тобто за весь 2020 рік. Однак, виходячи з Акту звірки взаємних розрахунків за поставлений природний газ №1 від 10.02.2020 року за підписом начальника Роздільнянської дільниці ТОВ «Одесагаз-постачання», річна замовлена потужність будинку АДРЕСА_1 на 2020 рік, виходячи з фактичного обсягу споживання газу будинком за газовий рік (з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року), становить 1072 м. куб. Якщо б вказаний Акт звірки та обсяг спожитого газу відповідав дійсності, то позивачу було б необхідно сплатити за 2020 рік за послугу з розподілу природного газу 939,18 гривень: з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року - 418,14 гривень (1072 м. куб/річна замовлена потужність: 12 місяців=89,34 м. куб/місячна замовлена потужність* 0,78 грн./тариф=69,69 грн./місяць); з 01.07.2020 року до 31.12.2020 року - 521,04 гривень (1072 м. куб/річна замовлена потужність: 12 місяців=89,34 м. куб/місячна замовлена потужність*0,972 грн./тариф=86,84 грн./місяць). Оскільки Позивач зазначив, що він сплатив за весь 2020 рік 418,08 гривень, виходячи із сплаченої суми вбачається, що річна замовлена потужність будинку на 2020 рік та обсяг спожитого газу за газовий рік: з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року становить не 1072 м. куб., як зазначено у Акті звірки, а набагато менше, а саме 366 м. куб.: - 418,08грн./12 міс. * 6 міс.=209,04 грн.; - 209,04 грн. * 0,78 грн. (тариф з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року) = 163 м. куб; - 209,04 гривень * 0,972 грн. (тариф з 01.07.2020 року до 31.12.2020 року) = 203 м. куб.

Послуга з розподілу газу знаходиться у прямій залежності від послуги з газопостачання і позивач надав суду недостовірну інформацію щодо кількості спожитого газу, тому не підлягають стягненню як витрати з розподілу природного газу, так і витрати за послугу газопостачання. Суд безпідставно стягнув витрати за оплату житлово-комунальної послуги з розподілу природного газу за майбутній час, тобто до 31.12.2020 року, законом не передбачений обов`язок споживача вносити передплату за весь рік.

Суд також стягнув: - «за послуги з вивезення побутових відходів за період з 01.11.2018 року до 31.12.2019 року - 295,01 гривень на підставі договору про надання послуг з вивезення побутових відходів №71 від 22.04.2010 року», при цьому посилався на договір, строк дії якого закінчився 22.04.2011 року, що передбачено п. 22 договору. Крім того, судом не встановлено, що договір укладений між ОСОБА_2 та виконавцем - Роздільнянськнм міським комунальним підприємством «Роздільнянське ЖКГ», , оскільки у квитанціях, які надані позивачем, «отримувачем» значена зовсім інша юридична особа - КП «Роздільнянський міський водоканал», код ЄДРПОУ: 3758340, доказів на укладення з якою договору про надання відповідної послуги позивачем не надано і при відсутності доказів правонаступництва, суд безпідставно стягнув витрати за вказану послугу; - «за послуги з технічного обслуговування внутрішніх газових мереж та газового обладнання споживача за 2019 рік на суму 432,31 гривень, на підставі договору про технічне обслуговування внутрішніх газових мереж та газового обладнання побутового споживача №11018894 від 24.01.2020 року та акту здачі-прийняття послуг», при цьому суд посилається на договір, п.п. 9.1 якого визначено, що він набирає чинності з моменту підписання сторонами (тобто з 24.01.2020 року), застереження щодо зворотної дії, та щодо розповсюдження даного договору на правовідносини, що виникли у 2019 році, вказаний договір не має. Поза увагою суду також залишилися доводи відповідачки щодо ненадання доказів (договору за 2019 рік) на підтвердження того, що загальна вартість послуг на рік за договором від 24.01.2020 року в розмірі 432,31 гривень, яка встановлена п.п. 3.2 договору була тотожною з вартістю послуг у 2019 році; - «за послуги водопостачання за період з 01.11.2018 року до 31.12.2019 року на суму 1 530 гривень, на підставі акту звірки за особовим рахунком № НОМЕР_2 та договором про надання послуг з централізованого водопостачання холодної води та водовідведення 11.02.2020 року», при цьому суд посилається на договір, п.27 якого визначено, що він набирає чинності з дня укладення (з 11.02.2020 року), застережень щодо зворотної дії та щодо розповсюдження договору на правовідносини, що виникли у 2019 році, договір не має.

Зазначивши у мотивувальній частині рішення, що позивач сплатив за період з листопада 2018 року по січень 2020 року за надані житлово-комунальні послуги та послуги з утримання та обслуговування будинку, суд дійшов помилкового висновку, що зазначені витрати обчислені з урахуванням зареєстрованих у житловому будинку, тобто і на відповідачку, тому помилковим є висновок суду, що позивач виконав солідарний обов`язок за ОСОБА_1 .

Такий висновок суд вважав узгодженим із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.03.2019 року по справі №521/3743/17-ц (провадження №61-26462св); у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 року по справі №757/29813/17-ц (провадження №61-2066св19); у постанові Верховного Суду від 06.05.2019 року по справі №712/10644/16-ц; у постанові Верховного Суду по справі №199/5747/16-ц, однак у зазначених постановах Верховного Суду встановлений факт нарахування плати за житлово-комунальні послуги на зареєстровану у житловому приміщенні особу, при її не проживанні за місцем реєстрації.

Суд, ухвалюючи рішення, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, визнав встановленим факт нарахування плати за житлово-комунальні послуги з урахуванням зареєстрованої ОСОБА_1 . Із доданої позивачем до заяви про збільшення позовних вимог заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам від 04.08.2016 року вбачається, що розрахунок споживача за природний газ здійснюється на підставі даних оператора ГРМ про об`єм (обсяг) газу, визначений за договором розподілу природного газу, за підсумками місяця. Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року №312 визначено, що споживач розраховується з постачальником за фактичний обсяг спожитої електричної енергії. Тобто реєстрація відповідачки ОСОБА_1 у спірному будинку, при її тимчасовій відсутності, не впливає на розмір витрат за житлово-комунальні послуги з електропостачання та постачання природного газу, оскільки їх нарахування здійснюється за фактичний обсяг спожитої електричної енергії та природного газу, а не за кількістю зареєстрованих осіб.

За зверненням позивача ОСОБА_2 , 02.05.2019 року начальником відділу Служби у справах дітей Роздільнянської райдержадміністрації і провідним спеціалістом відділу з питань усиновлення ССД РДА складений Акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що за вказаною адресою проживають та мають постійне місце реєстрації позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За заявою ОСОБА_2 , 25.04.2019 року, виконавчим комітетом Роздільнянської міської ради видано довідку №983 про те, що він дійсно проживає в АДРЕСА_1 , склад сім`ї/зареєстровані - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина проживає разом з батьком, а відомості про реєстрацію та проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою, у вказаних документах відсутні. Такі дії ОСОБА_3 свідчать про те, що ним були повідомлені відповідні організації про тимчасову відсутність ОСОБА_1 за місцем реєстрації, а тому висновки суду, що «відповідачка ніякої заяви до компетентних установ та організацій про свою відсутність не повідомляла», не відповідають обставинам справи.

Це також вбачається із доданих позивачем квитанцій КП «Роздільнянський міський водоканал»: від 26.03.2019 року за водопостачання на суму 1 642,22 гривень, в якій зазначено, що кількість проживаючих становить 2 особи, тому, відповідно позивач ОСОБА_3 сплачував за послугу з централізованого постачання холодної води та водовідведення за себе та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого у спірному будинку з 21.09.2018 року; від 15.11.2019 року за водопостачання на суму 1 071 гривень та сміття на суму 46,73 гривень, в якій зазначено, шо кількість проживаючих становить 2 особи, і відповідно, за період з квітня 2019 року по жовтень 2019 року, тобто за 7 місяців сплачено за 2 особи згідно тарифу 76,50 гривень, оскільки 1 071,00 грн./7 місяців=153 грн./місяць (2 особи * тариф 76,50 грн.), а вже 09.12.2019 року, за період з листопада 2019 року по грудень 2019 року, та, 11.02.2020 року за січень 2020 року, тобто після повернення ОСОБА_1 до місця реєстрації, ОСОБА_2 сплачено за 3 особи по 229,50 гривень (3 особи*тариф 76,50 грн.). Інформація у долученому позивачем ОСОБА_3 до матеріалів справи Акті звірки по особовому рахунку № НОМЕР_2 з 01.10.2018 року по 01.02.2020 року в частині кількості осіб, за яких здійснювалася оплата не відповідає дійсності, оскільки в графі «Обіги/оплата» сума до оплати за період з 01.10.2018 року до 01.12.2019 року порахована за 2 особи, а у графі «Кількість» зазначено 3 особи.

Поза увагою суду також залишилися доводи відповідачки щодо того, що позивачем приєднано до матеріалів справи договір від 22.04.2010 року про надання послуг з вивезення побутових відходів від 22.04.2010 року, в якому зазначено тариф 5 грн., а відповідно до Акту звірки по особовому рахунку № НОМЕР_2 , з 01.10.2018 року по 01.02.2020 року тариф, згідно графи «Нарахування», становить 28,18 грн., суми оплати в графі «Оплата» в розмірі: 81,80 грн. (01.10.2018 року), 81,80 грн. (01.12.2018 року), 46,70 грн. (01.11.2019 року), 42,30 грн. (01.12.2019 року) взагалі не відповідають ні одному, ні іншому тарифу. Як вбачається з графи «Сальдо/передплата» зазначеного Акту звірки, станом на 01.10.2018 року передплата за послугу з вивезення побутових відходів становила 184,14 гривень, тобто підстав для внесення коштів у жовтні 2018 року і грудні 2018 року, які серед іншого позивач намагається стягнути, не було.

Доводи відповідачки щодо необхідності залучення до участі у справі виконавців відповідних комунальних послуг, участь яких необхідна для повного та всебічного розгляду справи, залишилися поза увагою суду.

Сплата житлово-комунальних послуг здійснювалась позивачем у період тимчасової відсутності ОСОБА_1 .

До заяви про збільшення позовних вимог від 12.02.2020 року додані документи з порушенням норм процесуального права, оскільки, відповідно до ч.5 ст. 177 ЦПК, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. У суду не було підстав для відкриття провадження у справі, відкритого ухвалою суду від 17.01.2020 року з огляду на те, що за комунальні послуги, за період з 22.10.2018 року по жовтень 2019 року, сплачені кошти на загальну суму 23 867,45 гривень, при цьому у позовній заяві не вказано ані слова про те, за якою адресою надавалися вказані послуги.

Всупереч п. 3 ч. 3 ст.175 ЦПК України, відповідно до якої позовна заява повинна містити, серед іншого, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, позивачем доданий суперечливий розрахунок, який був змінений заявою про збільшення розміру позовних вимог від 12.02.2020 року.

Поза увагою суду залишилися доводи відповідачки, що виключення позивачем з розрахунку певного періоду за один вид послуг свідчить про безпідставність вимог за цей же період (з листопада 2018 року по березень 2019 року) за інші послуги, а саме: послуги з постачання електричної енергії на суму 7 616,70 грн.; послуги за вивіз ТПВ на суму 163,68 грн.; послуги з газопостачання на суму 6 132,67 грн.

Суд залишив поза увагою доводи відповідачки, що рішення по справі №511/2303/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ майна в натурі не ухвалене, право ОСОБА_1 на частку у спільній сумісній власності оспорюється та не визнається ОСОБА_3 , крім того між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався договір найму спірного житлового будинку, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідачки вказаних коштів, як із співвласника або наймача.

Вказана позиція відповідачки підтверджується тим, що на її звернення від 14.01.2020 року за вх. №07 на ім`я начальника Роздільнянського Управління експлуатації газового господарства із проханням вжити заходів для відновлення газопостачання, яке було припинене ОСОБА_2 у зимовий період, отримано відповідь від 31.01.2020 року за вих. №84, з якої вбачається, що оскільки станом на 31.01.2020 року письмових звернень від споживача ОСОБА_3 щодо відновлення газопостачання на газові прилади у спірному житловому будинку до Роздільнянського УЕГГ не надходило, відсутні підстави відновити газопостачання за зверненням ОСОБА_1 , відповідь АТ «Одесагаз» за вих. №01/11-078 від 30.01.2020 року містить аналогічні підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо відновлення газопостачання. Тому висновки суду про відсутність з боку позивача перешкод для користування відповідачкою будинком не відповідають обставинам справи.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на скаргу представник позивача ОСОБА_2 зазначає:

Відповідачка в обґрунтування своєї позиції стверджує, що оплату за спожиті житлово - комунальні послуги позивач повинен здійснювати виключно на підставі договорів, строк дії яких, на її думку, закінчився і які не було пролонговано, відтак, на думку відповідачки, у позивача немає правових підстав для стягнення. Ствердження відповідачки є хибними, безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи завіреними копіями таких договорів, а саме: в п. 40 договору про користування електричною енергією № 9010/256 від 30.11.05 р. зазначено адресу споживання; п. 35 даного договору передбачена автоматична пролонгація договору; в п. 24 договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 71 від 2.04.2010 р. передбачена автоматична пролонгація договору. Стосовно заяви - приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії № Р 14001/2256 від 07.02.2020 р. та договору П14001/2256 від 07.02.2020 р. про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, в кожному із документів зазначено адресу приєднання та споживання. Щодо дії цих договорів, то в п. 1.1. договору № П4001/2256 чітко вказано, що даний договір укладається з урахуванням ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, шляхом приєднання споживача до цього договору, тобто дані договори є публічними, умови яких розроблені відповідно до ЗУ «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 р. № 312 (далі-Постанова № 312 від 14.03.2018 р.). Зазначений договір, з огляду на вище вказані статті ЦК України, є публічним, не потребує обов`язкового укладення у письмовій формі і відповідно до Постанови № 312 від 14.03.2018 р. розповсюджує свою дію в частині укладення з 11.06.2018 року. Договір вважається укладеним не з моменту його письмового підписання, а з моменту прийняття пропозиції, а саме, з моменту здійснення оплати таких послуг (ч.2 ст. 642 ЦК України).

Таким же чином укладені договори на постачання та розподіл природного газу, а саме шляхом направлення заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (Постанова НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 р. (далі-Постанова№ 2498 від 30.09.2015 р.)), заяви- приєднання до умов договору постачання природного газу та з урахуванням ст. ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України.

Зважаючи на те, що всі договори є діючими та укладені з додержанням норм діючого, на момент укладення договорів, законодавства України, відповідно їх дія розповсюджується на період, за який позивач просив стягнути з відповідачки грошові кошти. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення ним відповідного договору.

Усі господарські операції, у тому числі і з надання послуг, відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.12.2015 р., справа № 21-4266а15, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.

Відносно первинних бухгалтерських документів висловився Верховний Суд України і в рішенні від 19.04.2016 року по справі №21-4985а15 вказавши, що господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу, а сам договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.

Вказаної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного Адміністративного суду від 27.02.2018 року по справі № 813/1766/17, адміністративне провадження №К/9901/3360/17 (ЄДРСРУ № 72486685).

Таким чином, право на відшкодування витрат за оплату комунальних послуг у позивача виникає у разі фактичного здійснення господарських операцій, підтвердження первинними документами здійснення таких операцій та наявності належним чином оформлених квитанцій про сплату таких послуг.

Позивачем до позовної заяви надано та судом прийнято в якості доказів понесених витрат на житлово-комунальні послуги квитанції про сплату таких послуг, в яких чітко зазначені всі необхідні реквізити, передбачені п. 2.4. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 (зі змінами, далі-Положення). Також на підтвердження понесених позивачем витрат на оплату житлово-комунальних послуг, в якості доказу, крім квитанцій, додані акти звірки взаєморозрахунків за період з жовтня 2018 р. до січня 2020 р.

Позиція відповідачки, що суд безпідставно визнав встановленими обставини того, що за час володіння будинком позивач поніс витрати, сплативши за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2018 року по 12.02.2020 року, є хибною, суперечить обставинам справи.

Твердження відповідачки, що вона не повинна нести солідарний обов`язок щодо витрат на оплату за спожиті житлово-комунальні послуги і послуги з утримання та обслуговування будинку, у зв`язку з тим, що вона постійно не проживала у будинку, безпідставні.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечувалось сторонами, що на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №883681 від 03.11.2005 року власником будинку є позивач ОСОБА_2 , проте з 04.09.2004 року по 22.10.2018 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано 22.10.2018 року. З довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому будинку осіб вбачається, що у спірному будинку зареєстровані: відповідачка ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 і їхній син ОСОБА_4 . Будинок придбаний у 2005 році в період шлюбу, оформлення як будинку, так і особових рахунків на позивача, наявність спору про поділ майна подружжя в суді сторонами визнано в суді першої інстанції, а відтак вказані обставини доказуванню не підлягають (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє відображення у ст. 60 СК України.

Згідно зі ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Пунктом 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а відповідно до п. 6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду України, а саме, в постанові Верховного Суду по справі № 712/10644/16-ц від 06.05.2019 року де зазначено: «Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги. Установивши, що відповідач, як співвласник спірної квартири, свого обов`язку щодо участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна не виконував, не здійснював оплату комунальних послуг відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.»

В постанові Верховного Суду по справі № 199/5747/16-ц від 18.07.2018 року зазначено: «Згідно зі статтею 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї на безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу…Доводи касаційної скарги про те, що відповідачка не проживає у квартирі позивача, не користується наданими житлово-комунальними послугами, а тому не повинна за них сплачувати, безпідставні, так як вона зареєстрована у вищевказаній квартирі, а доказів документального оформлення комунальними органами її не проживання у ній (пункт б частина перша статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») нею не надано. Такі докази замість неї позивач у силу закону не міг подати».

Крім того, у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 року по справі № 757/29813/17-ц (провадження 61-2066св19) зазначено, що: «не проживання відповідача у квартирі, яка належить їй на праві власності та факт відсутності її реєстрації у цій квартирі не звільняє ОСОБА З, як власника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку зазначивши, що оскільки опалення будинку є важливим елементом і необхідність його утримання в належному стані безвідносно до того чи проживає співвласник у будинку, а між співвласниками не вирішено питання про поділ (розподіл) в натурі, не узгоджено порядок користування будинком, не поділено особовий рахунок на газопостачання, електропостачання, тощо, у позивача є всі правові підстави вимагати відшкодування понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Будь-яких належних доказів перешкоджання позивачем у проживанні відповідачці в будинку, суду не надано.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

З 04.09.2004 року по 22.10.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22.10.2018 року на підставі рішення суду, в період шлюбу у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14,15).

За договором купівлі-продажу від 11.08.2005 року, в період шлюбу, сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на будинок зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 (а.с.16).

Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому будинку осіб відділу надання адміністративних послуг апарату Роздільнянської міської ради та її виконавчого комітету від 05.11.2019 року, у будинку зареєстровані три особи: відповідачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 і їхній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17).

Зі змісту рішення суду від 22.10.2018 року вбачається, що сторони припинили сімейні відносини влітку (серпні 2018 року, а.с.14).

За період з 01.11.2018 року по 12.02.2020 року позивач поніс витрати з оплати за надані комунальні послуги в розмірі 25 880,87 гривень, а саме, з оплати за постачання електричної енергії: за період з 01.11.2018 року до 01.01.2019 року у розмірі 3 396,15 гривень, на підставі договору про користування електричною енергією № 9010/2256 від 30.11.2005 р.; за період з 01.01.2019 до 31.12.2019 року у розмірі 10 366,83 гривень, на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг РІ4001/2256 від 07.02.2020 р. та заяви- приєднання до публічного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії № Р14001/2256 від 07.02.2020 р. у розмірі 13 762,98 гривень; з оплати за постачання природного газу за період з 01.11.2018 року до 31.01.2020 року у розмірі 9 442,49 гривень, на підставі заяви-приєднання до умов публічного договору постачання природного газу побутовим споживачам за особовим рахунком № НОМЕР_1 ; за розподіл природного газу за період 01.01.2020 року до 31.12.2020 року у розмірі 418,08 гривень, на підставі заяви-приєднання до умов публічного договору розподілу природного газу (для побутового споживача) за особовим рахунком № НОМЕР_1 ; за послуги з вивезення побутових відходів за період з 01.11.2018 року до 31.12.2019 року у розмірі 295,01 гривень, на підставі договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 71 від 22.04.2010 року; за послуги з технічного обслуговування внутрішніх газових мереж та газового обладнання за 2019 рік у розмірі 432,31 гривень, на підставі договору про технічне обслуговування внутрішніх газових мереж та газового обладнання побутового споживача № 11018894 від 24.01.2020 р. та акту здачі-прийняття послуг; за послуги водопостачання за період з 01.11.2018 р. до 31.12.2019 р. у розмірі 1 530 гривень, на підставі акту звірки за особовим рахунком № НОМЕР_2 та договором про надання послуг з централізованого водопостачання холодної води та водовідведення (а.с.21-32,91-121).

Факт придбання житлового будинку АДРЕСА_1 у 2005 році в період шлюбу сторін, оформлення будинку і особових рахунків на позивача, наявність спору про поділ майна подружжя в суді, сторони визнали у судовому засіданні в суді першої інстанції.

У встановленому законом порядку, між сторонами не визначався порядок користування будинком АДРЕСА_1 .

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування витрат щодо оплати житлово-комунальних послуг, які регулюються нормами ЦК України, ЖК України і Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції у зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково у розмірі 12 119,58 гривень виходив з того, що сторони, перебуваючи у шлюбі, придбали спірний житловий будинок, в якому відповідачка зареєстрована, між сторонами не встановлювався порядок користування житловим будинком, відповідачка не повідомляла компетентні установи та організації щодо її відсутності у житловому будинку, а тому зобов`язана відшкодувати позивачу Ѕ частину витрат з оплати на управління, утримання та збереження спірного житлового будинку (а.с.163-166).

Колегія суддів погоджується з висновками суду у цій частині з таких підстав.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 11 ч.1, 12 ч.1,2, 14 ч.1 ЦК України).

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію (ст. ст.150 ч.1, 151 ч.1ЖК України).

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст.156 ч.1 ЖК Укпаїни).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України (дружина наймача, їх діти і батьки).

Якщо особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч.3 ст. 64 ЖК України).

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України (ст. 156 ч.4 ЖК України).

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (ст. 162 ЖК України).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції станом на листопад 2018 року-травень 2019 року).

Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції станом на травень-грудень 2019 року).

Споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції станом на листопад 2018 р.-травень 2019 р.).

Споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (п.6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції станом на травень-грудень 2019 р.).

З матеріалів справи вбачається наступне.

З 2004 року по жовтень 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За договором купівлі-продажу від 11.08.2005 року, у період шлюбу, сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на будинок зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 .

В житловому будинку станом на листопад 2019 року зареєстровані 3 соби: відповідачка ОСОБА_1 (з 15.03.2006 року (а.с.11); позивач ОСОБА_2 (з 22.02.2006 року, а.с.9) і їхній син ОСОБА_4 (з 21.09.2018 року, а.с.176).

Сторони, у встановленому законом порядку, не визначали порядок користування будинком АДРЕСА_1 .

Зі змісту рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22.10.2018 року вбачається, що сторони припинили сімейні відносини влітку/серпні 2018 року.

За період з 01.11.2018 року по 12.02.2020 року позивач ОСОБА_2 витратив на оплату за надані комунальні послуги 25 880,87 гривень, а саме: на оплату за постачання електричної енергії: за період з 01.11.2018 року до 01.01.2019 року - 3 396,15 гривень, на підставі договору про користування електричною енергією № 9010/2256 від 30.11.2005 р.; за період з 01.01.2019 до 31.12.2019 року - 10 366,83 гривень, на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг РІ4001/2256 від 07.02.2020 р. та заяви- приєднання до публічного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії № Р14001/2256 від 07.02.2020 р. - 13 762,98 гривень; на оплату за постачання природного газу за період з 01.11.2018 року до 31.01.2020 року - 9 442,49 гривень, на підставі заяви-приєднання до умов публічного договору постачання природного газу побутовим споживачам за особовим рахунком № НОМЕР_1 ; за розподіл природного газу за період 01.01.2020 року до 31.12.2020 року - 418,08 гривень, на підставі заяви-приєднання до умов публічного договору розподілу природного газу (для побутового споживача) за особовим рахунком № НОМЕР_1 ; за послуги з вивезення побутових відходів за період з 01.11.2018 року до 31.12.2019 року - 295,01 гривень, на підставі договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 71 від 22.04.2010 року; за послуги з технічного обслуговування внутрішніх газових мереж та газового обладнання споживача за 2019 рік - 432,31 гривень, на підставі договору про технічне обслуговування внутрішніх газових мереж та газового обладнання побутового споживача № 11018894 від 24.01.2020 р. та акту здачі - прийняття послуг; за послуги водопостачання за період з 01.11.2018 р. до 31.12.2019 р. - 1 530 гривень, на підставі акту звірки за особовим рахунком № НОМЕР_2 та договором про надання послуг з централізованого водопостачання холодної води та водовідведення 11.02.2020 року.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.1 ст. 544 ЦК України).

Позивач, сплативши 25 880,87 гривень за надані житлово-комунальні послуги у період з листопада 2018 року по грудень 2019 року, які обчислені з урахуванням зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, зокрема і з врахуванням відповідачки, виконав солідарний обов`язок щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, зокрема і за відповідачку, має право вимагати стягнення половини вартості витрат, понесених ним на утримання майна, в якому зареєстрована відповідачка.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, з врахуванням наявних у справі належних і допустимих доказів щодо розміру витрат, понесених позивачем в період з листопада 2018 року по грудень 2019 року.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи відповідачки ОСОБА_1 у скарзі, що: суд виходив з договорів на постачання електричної енергії у 2018-2019 роках, а також за період з 01.11.2018 року по 01.01.2019 року на суму 3 396,15 гривень з договору про користування електричною енергією № 9010/2256 від 30.11.2005 року, при цьому п. 35 вказаного договору передбачено, що договір укладено терміном на 3 роки, а тому строк його дії закінчився 30.11.2008 року і доказів пролонгації цього договору не надано; за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року на суму 10 366,83 гривень з договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг Р14001/2256 від 07.02.2020 року та заяви - приєднання до публічного договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії № Р14001/2256 від 07.02.2020 року і не зазначив яким чином договір від 07.02.2020 року поширив свою дію на правовідносини, які виникли до його укладення, а саме на період з 01.01.2019 року до 31.12.2019 року, оскільки п. 13.1 договору встановлено, що він набуває чинності з дати подання споживачем заяви-приєднання, яка подана споживачем ОСОБА_3 07.02.2020 року та не має застережень щодо зворотньої дії; суд дійшов помилкового висновку, що витрати мають бути обчислені з урахуванням зареєстрованих у житловому будинку, тобто і на відповідачку; поза увагою суду залишилися доводи, що рішення по справі №511/2303/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ майна в натурі не ухвалене, право ОСОБА_1 на частку у спільній сумісній власності ОСОБА_3 оспорюється і не визнається; між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався договір найму житлового будинку, а тому відсутні підстави для стягнення коштів з відповідачки, як із співвласника або наймача; позивач надав суду недостовірну інформацію щодо кількості спожитого газу, тому не підлягають стягненню витрати з розподілу природного газу і за послуги газопостачання, а також за розподіл природного газу на майбутній час, тобто до 31.12.2020 року; за зверненням ОСОБА_2 02.05.2019 року складений Акт обстеження умов проживання в якому зазначено, що у будинку проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і відсутні відомості про реєстрацію та проживання відповідачки ОСОБА_1 і це свідчить про те, що позивач повідомив відповідній організації про тимчасову відсутність відповідачки за місцем реєстрації; інформація в Акті звірки по особовому рахунку № НОМЕР_2 з 01.10.2018 року по 01.02.2020 року за підписом директора КП «Роздільнянський міський водоканал» в частині кількості осіб, за яких здійснювалася оплата, не відповідає дійсності; поза увагою суду залишилися доводи, що до справи приєднаний договір від 22.04.2010 року про надання послуг з вивезення побутових відходів від 22.04.2010 року, в якому зазначено тариф 5 грн., а згідно Акту звірки по особовому рахунку № НОМЕР_2 , з 01.10.2018 року по 01.02.2020 року тариф становить 28,18 грн. і суми оплати не відповідають тарифам; за Актом звірки, станом на 01.10.2018 року, передплата за послугу з вивезення побутових відходів становила 184,14 грн., тобто не було підстав для внесення коштів у жовтні і грудні 2018 року; доводи про необхідність залучення до участі у справі виконавців відповідних комунальних послуг, участь яких необхідна для повного та всебічного розгляду справи, залишилися поза увагою суду, - до уваги не приймаються.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ст. ст. 633 ч.ч.1,2, 634 ч.1, 641 ч.1, 642 ч.ч.1,2 ЦК України).

Договори з електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, вивезення побутових відходів, станом на час виникнення правовідносин сторін, діяли і укладались із дотриманням норм діючого, на час їхнього укладення, законодавства України.

Дія вказаних договорів розповсюджувалась і на період, за який позивач просив стягнути заборгованість за надані житлово-комунальні послуги.

Крім того, згідно із абз.1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції станом на травень-грудень 2019 року), споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення ним відповідного договору.

Усі господарські операції, у тому числі з надання послуг, відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, безпосередньо після її закінчення.

Договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (правова позиція Верховного Суду України, постанова від 15.12.2015 р. по справі № 21-4266а15).

Господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу, а сам договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку (постанова Верховного Суду України від 19.04.2016 року по справі №21-4985а15).

Право на місце проживання, як особисте немайнове право фізичної особи, включає в себе повноваження: володіння місцем проживання, тобто можливість особи мати одно чи декілька місць проживання; використовувати своє місце проживання, тобто це гарантована законом можливість набувати цивільних прав та виконувати покладені на особу цивільні обов`язки за місцем проживання, якщо інше не передбачено законом чи домовленістю між сторонами; вільно обирати та змінювати місце проживання, тобто передбачена можливість вільно обирати країну, населений пункт де буде розташоване місце проживання, а також безпосереднє місце проживання.

Не проживання відповідачки у спірному жилому будинку, за наявності її реєстрації у цьому будинку, яка надає право на постійне та безперешкодне проживання і користування жилим будинком, не є підставою для її звільнення від обов`язку відшкодувати витрати за надані житлово-комунальні послуги.

Доводи відповідачки із посиланням на Акт обстеження умов проживання від 02.05.2019 року, складений Службою у справах дітей Роздільнянської райдержадміністрації і довідку №983 від 25.04.2019 року виконавчого комітету Роздільнянської міської ради (а.с.76,77), колегія суддів не бере до уваги.

Вказані письмові докази не є свідченням документального оформлення відповідачкою та підтвердженням факту її відсутності у спірному жилому приміщенні, як передбачено п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції станом на листопад 2018 р.-травень 2019 р. і п.6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції станом на травень-грудень 2019 р. і складались не житлово-комунальними організаціями, а органами місцевого самоврядування на підтвердження інших обставин.

Відповідачка не надала суду належних і допустимих доказів того, що вона, у встановленому законом порядку, повідомляла органи, які надають житлово-комунальні послуги (виконавців послуг) про періоди її тимчасової відсутності у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, позивач, в силу закону, не міг надати суду вказані докази, оскільки доведення вказаних обставин покладається на відповідачку.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи у скарзі, що додані позивачем до заяви про збільшення позовних вимог від 12.02.2020 року документи, подані з порушенням ч.5 ст. 177 ЦПК України, до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ч.ч.1,2 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду, при цьому, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Додаткові докази, у даному випадку, позивач подав разом із заявоюпро збільшення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу посилання відповідачки на те, що: 14.01.2020 року вона письмово зверталась до начальника Роздільнянського Управління експлуатації газового господарства із проханням вжити заходи для відновлення газопостачання, припиненого позивачем, тобто мали місце перешкоди, які чинив їй позивач у користуванні спірним будинком; що вона не проживала у будинку і не користувалась житлово-комунальними послугами, а тому не повинна нести солідарний обов`язок по сплаті за надані послуги.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст. 544 ЦК України).

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги Ї регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Відповідачка зареєстрована у спірному житловому будинку, доказів документального оформлення комунальними органами її не проживання у будинку, суду не надала.

Відсутність газопостачання в жилому будинку у певний період не є підставою для відмови у стягненні коштів за фактично надані послуги із газопостачання.

Наявність у судах спорів між сторонами з приводу майна колишнього подружжя є реалізацією ними права на судовий захист, що гарантовано ст. ст. 55, 124 Конституції України і не є підставою не виконувати обов`язок перед іншими особами, а саме, сплачувати за надані житлово-комунальні послуги або подати до житлово-комунальних органів докази щодо не проживання у жилому приміщенні.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін (ст. 53 ч.1 ЦПК України).

Спір між сторонами щодо стягнення Ѕ частині коштів з оплати за надані житлово-комунальні послуги із солідарного боржника не впливає на права або обов`язки житлово-комунальних органів щодо однієї зі сторін, тому відсутні підстави для залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб.

Доводи представника позивача у відзиві на скаргу стосовно відсутності підстав для скасування рішення суду, прийняті до уваги і є підставою для залишення скарги без задоволення.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦІПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів відмовляє відповідачці ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги і залишає без змін рішення суду про часткове задоволення позову, у зв`язку з чим вона не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню у касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови суду складено 11.01.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков