ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Херсон

Справа №649/50/21

Провадження №22-ц/819/1332/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)

судді: Базіль Л.В.

Приходько Л.А.

секретар судового засідання: Юськів І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 20 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Мамаєва В.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині покупця,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині покупця.

Позов мотивований тим, що 26 березня 2009 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що цей договір у частині покупця підлягає визнанню недійсним, оскільки фактичним покупцем будинку є вона, оскільки домовлялася про його купівлю та саме нею здійснювалася оплата вартості зазначеного домоволодіння, що підтверджується розписками про передачу нею коштів продавцю будинку ОСОБА_3 .

Вказала, що після здійснення розрахунку за будинок вона зареєструвалася в ньому та стала проживати разом із відповідачем, проте через деякий час стосунки між сторонами погіршилися і ОСОБА_2 вигнав її із домоволодіння.

Про те, що спірний житловий будинок відповідач оформив на своє ім`я, їй стало відомо лише 19 серпня 2020 року, під час розгляду іншої справи між сторонами про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу від 26 березня 2009 року, посвідчений Великолепетиською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за №517, відповідно до якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , визнавши покупцем за цим договором ОСОБА_1 .

Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 20 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи у справі рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, з яким закон пов`язує можливість визнання спірного договору у частині покупця недійсним, оскільки при його укладенні сторонами було дотримано усіх істотних умов договору, відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок у ОСОБА_3 за особисті кошти, що були надані ним позивачу ОСОБА_1 для розрахунку з продавцем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду від 20 травня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що реальним покупцем будинку є саме вона. Місцевий суд на підтвердження факту сплати нею коштів за будинок не дав належної правової оцінки розписці про передачу саме нею грошових коштів продавцю ОСОБА_3 , яка ці кошти отримала. Ніяких домовленостей про те, що будинок буде фактично оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 між нею та продавцем не існувало. Суд дійшов помилкового висновку, що кошти за придбання нерухомого майна були сплачені відповідачем, оскільки доказів на підтвердження цих обставин не надано.

Оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає приписам ст. 655 ЦК України саме в частині покупця, що є підставою для визнання його недійсним.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Антипенко В.П. апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

ОСОБА_1 пояснила, що житловий будинок придбавався нею за її власні кошти, які їй надали діти та які вона заробила особисто. Докази на підтвердження цих обставин до суду не надавала, оскільки суд відповідні докази не вимагав. Договір купівлі-продажу житла в нотаріальному порядку не оформила у 2009 році, оскільки продавець ОСОБА_3 пообіцяла укласти такий договір в подальшому. Вважає себе покупцем житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки саме вона передавала кошти за придбання будинку.

Інші сторони до суду не з`явилися, причини неявки не повідомили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися згідно вимог ст. 128 ч.6 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, позивача та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 -а.с. 4-7.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №22456551 від 13 квітня 2009 року, виданого КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради, власником будинку АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (а.с.9).

Згідно розписки, наявної в матеріалах справи, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в якості розрахунку за купівлю домоволодіння, а саме: 1800 доларів США - 14 грудня 2007 року та 1200 доларів США 19 жовтня 2008 року, в загальному розмірі 3000,00 доларів США (а.с.3).

Положеннями частини першої статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однією із засад судочинства, регламентованих ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обґрунтовуючи позов, позивач ОСОБА_1 посилається на положення ст. 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину.

У пункті 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено про те, що згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17).

З огляду на зазначене, для встановлення правової природи укладеного оспорюваного договору купівлі-продажу та його істотних умов вирішенню підлягають питання про дійсність та реальний характер волевиявлення учасників та очікувані наслідки в результаті його укладення.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір купівлі-продажу будинку був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в письмовій формі та посвідчений 26 березня 2009 року державним нотаріусом Великолепетиської державної нотаріальної контори Ващенко А.М, за реєстровим №517, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, ствердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

У договорі продавець та покупець в присутності нотаріуса зазначили, що продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинюється за 15000,00грн., які отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору та є попередньою оплатою згідно ст.693 ЦК України, а також підтвердили факт повного розрахунку за цим договором.

Таким чином, визнання договору недійсним в частині покупця не узгоджується з іншими істотними умовами договору.

Надана позивачем розписка на підтвердження обґрунтування позовних вимог, що саме вона розраховувалася з продавцем ОСОБА_3 власними коштами, спростовуються поясненнями останньої, яка в судовому засіданні повідомила, що дійсно кошти в рахунок придбання будинку їй частинами передала ОСОБА_1 , про що й була складена розписка. Проте ці кошти позивач вносила від імені ОСОБА_2 , який бажав придбати будинок та сплачував його вартість шляхом передачі коштів через позивача, оскільки перебував за межами України на заробітках. Після повернення відповідача до країни, між продавцем та покупцем був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, про що позивач достеменно була обізнана, будучи присутньою при оформленні договору нотаріусом та в подальшому мешкаючи у будинку. Ці ж обставини підтвердив й відповідач ОСОБА_2 , надавши відповідні пояснення суду.

Згідно ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ст.13 ч.1 ЦПК України).

За положеннями ст.89 ч.2 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши зібранні у справі докази у їх сукупності та урахувавши відсутність наданих позивачем допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що спірний будинок був придбаний нею за власні кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання позивача про те, що вона, вважаючи себе покупцем домоволодіння, після передачі коштів у 2009 році в рахунок придбання житлового будинку не намагалася укласти договір купівлі-продажу, розраховуючи на його укладення в подальшому, колегія суддів визнає не переконливими з огляду на тривалість часу (майже дванадцять років), що передував її зверненню до суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 20 травня 2021 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2021 року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.В. Базіль

Л.А. Приходько