Постанова

Іменем України

13 травня 2021 року

м. Київ

справа № 336/6515/17

провадження № 61-15022св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Габуєвим Георгієм Юрійовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2018 року в складі судді Щасливої О. В., присяжних: Колесника Е. В., Кулика Л. С., та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року в складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина. Короткий зміст заяви

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про визнання фізичної особи недієздатною - ОСОБА_2 , заінтересовані особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради.

Заява мотивована тим, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на психічне захворювання: шизофренія, параноїдна форма, безперервна течія, параноїчний синдром, дефект змішаного типу, у зв`язку з чим має статус особи з інвалідністю другої групи, перебуває на диспансерному обліку в комунальній установі «Запорізька обласна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, на тривалому лікуванні в стаціонарі якого перебуває і на час розгляду цієї справи.

Зазначала, що вона бажає бути опікуном свого сина, має для цього можливість і бажання.

ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним.

Справа розглядалася судами неодноразово

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 недієздатним. Вказано, що рішення діє протягом двох років.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що згідно з висновком призначеної судом психіатричної експертизи ОСОБА_2 виявляє психічні розлади у вигляді параноїдної шизофренії з безперервним перебігом, зі змішаним дефектом особистості, у зв`язку з чим не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Габуєвим Г. Ю. , задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд не врахував вимоги пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та не звернув уваги, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності належного повідомлення про час та місце розгляду справи ОСОБА_2 , що для апеляційного суду є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Габуєва Г. Ю. залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2018 року залишено без змін.

При новому розгляді справи апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справиу суді першої інстанції, проте враховуючи стан його здоров`я та те, що він фактично не міг приймати участь в судових засіданнях через загострення психічного стану та перебування на стаціонарному лікуванні комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, апеляційний суд дійшов висновку, що ця обставина не може бути підставою для скасування фактично правильного по суті судового рішення .

Також апеляційний суд врахував, що в судовому засіданні у суді першої інстанції 23 липня 2018 року питання про призначення опікуна ОСОБА_2 не вирішувалося, однак, як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2018 року (справа № 336/5217/18 ) за заявою органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району опікуном недієздатного ОСОБА_2 призначена його мати ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Габуєв Г. Ю. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд розглянув справу за відсутності органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району і ОСОБА_2 , тобто без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в цій же справі № 336/6515/17.

Крім того, суди визнали особу недієздатною без призначення опікуна, що є порушенням статті 300 ЦПК України, а також застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 736/1508/17, відповідно до якої обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном. У заяві ОСОБА_1 просила призначити її опікуном, проте матеріали справи не містять подання органу опіки.

Також суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що у заяві ОСОБА_1 відсутня конкретна інформація щодо хронічного, стійкого психічного розладу ОСОБА_2 , не наведено конкретних прикладів психічного розладу, не вказано часових періодів таких розладів, не надано жодного доказу на підтвердження. Заява містить тільки загальні формулювання.

Крім того, експерт при проведенні експертизи вдався до самостійного збирання документів, оскільки суд жодних документів для проведення експертизи не направляв, як і не направляв для проведення експертизи ОСОБА_2 , що є порушенням статті 107 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 336/6515/17 з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 квітня 2021 року справу № 336/6515/17 призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його матір`ю є ОСОБА_1 .

Актом огляду медико-соціальною експертною комісією (довідка серії АВ №0666612 від 21 грудня 2015 року) ОСОБА_2 встановлено статус особи з інвалідністю другої групи (загальне захворювання) безстроково.

Відповідно до довідки № 4459 від 08 листопада 2017 року ОСОБА_2 знаходиться на обліку в Шевченківському об`єднаному Управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя і отримує пенсію по інвалідності.

Місце проживання ОСОБА_2 з 07 грудня 1995 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Місце проживання ОСОБА_1 з 15 червня 1979 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

У виписному епікризі з медичної карти стаціонарного хворого № 95 ОСОБА_2 встановлено клінічний діагноз: основний: шизофренія, параноїдальна форма, безперервний перебіг зі змішаним дефектом особистості.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 209 КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради від 03 травня 2018 року, ОСОБА_2 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді параноїдної шизофренії з безперервним перебігом, зі змішаним дефектом особистості, у зв`язку з чим не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. Потребує стороннього догляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Згідно статті 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

В пункті 68 рішення Європейського Суду з прав людини від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» № 44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський Суд з прав людини виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський Суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т. п.

У пункті 71 цього рішення вказано, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб (через представника), адже вирішується питання обмеження прав особи практично в усіх сферах життя.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно самостійною. В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив право особи на справедливий судовий розгляд, передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 73 Рішення ЄСПЛ у справі «Штукатуров проти Росії»).

Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до часини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у пункті 33 Рішення Європейського Суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі № 49069/11 «Наталія Михайленко проти України» (відповідно до пункту 8 Рішення, заявник хворіла на параноїдальну шизофренію).

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних з наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав.

Таким чином, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених належними і допустимими доказами застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт з такою особою, а краще опитати її (за необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи окремого провадження особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 753/4146/18 (провадження № 61-389св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 756/6838/17 (провадження № 61-10584св20), а також від 26 лютого 2020 року у цій справі № 336/6515/17 (провадження № 61-282св20), на яку заявник посилається в касаційній скарзі.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Скасовуючи попередню постанову апеляційного суду у цій справі, Верховний Суд виходив з того, що в апеляційній скарзі вказувалося про неповідомлення судом першої інстанції ОСОБА_2 про судове засідання 23 липня 2018 року. У матеріалах справи відсутня судова повістка-повідомлення про виклик ОСОБА_2 та його представника у судове засідання, призначене на 23 липня 2018 року о 15:00 год, як і відсутні будь-які докази її отримання.

Верховний Суд зазначав, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України зазначені обставини є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦКП України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Проте під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції у цій справі, та наявність обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції, а вдався до оцінки стану здоров`я ОСОБА_2 , дійшовши висновку, що він фактично не міг приймати участь в судових засіданнях в суді першої інстанції через загострення психічного стану та перебування на стаціонарному лікуванні Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради.

Зазначені обставини свідчать про те, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Габуєвим Георгієм Юрійовичем, задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун