ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 766/3429/19 Головуючий в суді І інстанції Майдан С.І.
Номер провадження 22ц/819/685/21 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Громадської організації «Десяте квітня», від імені якої діє адвокат Шевчук Кирило Миколайович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Десяте квітня» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

20.02.2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Громадської організації «Десяте квітня»про стягнення з відповідача середнього заробітку без утримання суми податків та зборів, що складає за період з 21.03.2018 (дати поновлення на роботі) до 14.01.2019 (дати ухвалення судом рішення про поновлення на роботі) 186 303,95 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказом від 05.03.2018 р. №2- його звільнено з посади юриста Громадської організації «Десяте квітня». Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.01.2019 р. звільнення позивача було визнано незаконним та поновлено його на роботі з 21.03.2018 р. З огляду на викладене позивач вважає, що на підставі ст. 235 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.03.2018 р. по 14.01.2019 р. виходячи з суми середньоденного заробітку 735,17 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Громадської організації «Десяте Квітня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.03.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 159630,90 гривень (без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з Громадської організації «Десяте Квітня» на користь держави судовий збір в сумі 1596,30 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що звільнення позивача судовим рішенням визнано незаконним та на час ухвалення судового рішення строковий договір закінчився, суд поновив порушено право позивача у спірних правовідносинах шляхом зазначення дати звільнення з 31 грудня 2018 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, тому період з 22.03.2018 року по 31.12.2018 року слід вважати часом вимушеного прогулу позивача. До спірних правовідносин підлягає застосуванню положення частин 2, 3 статті 235 КЗпП України, відповідно до яких за час вимушеного прогулу позивачу повинен бути виплачений середній заробіток.

Враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивача становить 818,62 грн, а період вимушеного прогулу з 22.03.2018 року по 31.12.2018 року складає 195 робочих днів, тому, відповідно, середній заробіток за цей час вимушеного прогулу становить 159630,90 гривень.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 159 630,90 гривень.

В решті вимог, які заявлені були позивачем у позові, суд відмовив у зв`язку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі Громадська організація «Десяте квітня», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21.01.2021 р. скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, згідно якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач був звільнений наказом від 15.03.2018 р., з позовом про поновлення його на роботі звернувся в липні 2018 р. Таким чином, як мінімум з липня 2018 р. ОСОБА_1 був обізнаний про порушення своїх прав. Натомість, з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу він звернувся лише у лютому 2019 року, тобто з пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку. З огляду на викладене апелянт вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягала залишенню без розгляду.

Крім того, скаржник вказує на невідповідність позовної заяви вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України щодо її форми та змісту, а також недотримання позивачем вимог щодо сплати судового збору, що відповідно до ч. 1 ст. 377, ст.255, п.8 ч.1 ст. 257 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі.

Також апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі недопустимих доказів. Так, згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Проте, 18.03.2020 р. суд першої інстанції постановив ухвалу, якою керуючись ст. 84 ЦПК України за власною ініціативою витребував у відповідача в якості доказів відомості про оплату праці позивача, які мали суттєве значення для предмету спору, а саме щодо розміру позовних вимог. Згідно ст. 84 ЦПК України, на яку послався суд першої інстанції, клопотання про витребування доказів може бути подано лише учасником справи одночасно з поданням заяви по суті. Проте, позивач при поданні позовної заяви, а також пізніше не надавав жодних клопотань про витребування доказів у відповідача. З огляду на викладене апелянт вважає, що докази отримано судом першої інстанції з порушенням встановленого законом порядку, що свідчить про їх недопустимість.

При цьому апелянт вважає, що витребувавши докази з власної ініціативи суд першої інстанції поставив позивача у більш вигідне становище, чим порушив принципи диспозитивності та змагальності сторін.

Крім того, суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі норм матеріального права, які не підлягали застосуванню. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, яку застосував суд, при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, судом не приймалося рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, а тому позивач не перебував у вимушеному прогулі та, як наслідок, не має права на отримання середнього заробітку. Крім того, прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку повинен був орган, який розглядав трудовий спір. Органом, що прийняв остаточне рішення за трудовим спором був Херсонський апеляційний суд. Формулювання ст. 235 КЗпП України виключає можливість прийняття рішення іншим органом, зокрема Херсонським міським судом Херсонської області.

Також суд першої інстанції послався на положення ч. 3 ст. 235 КЗпП України. Однак, це положення стосується виплати працівникові середнього заробітку, якщо формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Проте позивач на такі обставини не посилався.

Крім того, судом першої інстанції надано невірне тлумачення поняттю «середній заробіток за час вимушеного прогулу», оскільки ототожнив його з встановленою законом державною гарантією, яку слід прирівнювати до заробітної плати. Проте вказаний висновок суду суперечить позиції Верховного Суду, згідно якої середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто він не входить до структури заробітної плати.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлено наступне.

Згідно розпорядження президента громадської організації «Десяте квітня» №4- від 23 січня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду юриста Громадської організації «Десяте Квітня» на підставі укладеного між позивачем та відповідачем строкового трудового договору з 24 січня 2018 року до 31 грудня 2018 року.

Наказом від 15 березня 2018 року №2- ОСОБА_1 звільнено з посади юриста Громадської організації «Десяте Квітня» з 21 березня 2018 року на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України через встановлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі протягом строку випробування.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.01.2019 року за цивільною справою №766/12435/18 поновлено ОСОБА_1 на посаді юриста Громадської організації «Десяте Квітня» з 21.03.2018 року.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 11.02.2020 року за цивільною справою №766/12435/18 рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14.01.2019 року скасовано, позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі задоволено частково, визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 , здійснене на підставі наказу президента Громадської організації «Десяте квітня» №2- від 15.03.2018 року «Про звільнення юриста ОСОБА_1 ». Вважати ОСОБА_1 звільненим з посади юриста Громадської організації «Десяте квітня» з 31.12.2018 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України (за закінченням строку трудового договору, укладеного на визначений строк, встановленого за погодженням сторін).

Предметом позову у цій справі, з урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, є вимога ОСОБА_1 про стягнення з ГО «Десяте квітня» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 березня 2018 року до 31 грудня 2018 року відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України.

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилається на незаконність його звільнення з 21.03.2018 р. з посади юриста ГО «Десяте квітня» та, як наслідок, наявність у нього права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

З огляду на викладене слід вважати, що факт незаконного звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу президента Громадської організації «Десяте квітня» №2- від 15.03.2018 року «Про звільнення юриста ОСОБА_1 » є преюдиційним, оскільки встановлений постановою Херсонського апеляційного суду від 11.02.2020 року у справі №766/12435/18, а тому не потребує доведення.

Згідно ч. 1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. (ч.3 ст. 235 КЗпП України)

Враховуючи, що звільнення позивача з 21.03.2018 р. визнано незаконним, але у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору суд поновив порушене право позивача шляхом зміни формулювання причини та дати звільнення, а саме з 31.12.2018 р., тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що період з 22.03.2018 р. по 31.12.2018 р. слід вважати вимушеним прогулом позивача.

Також суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ч.2,3 ст. 235 КЗпП України, якими визначено право незаконно звільненого працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в даному випадку позивач у період з 22.03.2018 по 31.12.2018 р. був позбавлений можливості працювати на посаді юриста ГО «Десяте квітня» саме з вини роботодавця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, у тому числі, за вимушений прогул.

Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 пропрацював на посаді юриста у ГО «Десяте квітня» з 24.01.2018 по 21.03.2018р, тобто менше двох місяців, а тому його середньомісячну заробітну плату слід обчислювати виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. (абз. 3 п.3 розділу 3 Порядку № 100)

Згідно п. 4 розділу 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема,

одноразові виплати, в тому числі, компенсація за невикористану відпустку.

З наданого представником відповідача розрахунку (т.1, а.с. 180-181) вбачається, що з 24.01.2018 по 21.03.2018 р. ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в загальній сумі 34 422,85 грн., з яких 1696,57 грн. компенсація за невикористану відпустку.

Згідно п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої

заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, за фактично відпрацьований позивачем час з 24.01.2018 року по 21.03.2018 року (без урахування згідно п.4 Порядку №100 виплачених у березні 2018 року позивачу 1696,57 гривень в рахунок компенсації за невикористану відпустку), середньоденна заробітна плата позивача становить 818,62 гривень, яка розрахована шляхом ділення 32744,73 гривень на 40 робочих днів, де 32744,73 гривень загальна сума заробітних плат за період з 24.01.2018 року по 21.03.2018 року (5737,14 гривень (заробітна плата за січень 2018 року)+20080,00 гривень (заробітна плата за лютий 2018 року)+6927,59 гривень (заробітна плата за березень 2018 року), а 40 днів - загальна кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів за період з 24.01.2018 року по 21.03.2018 року.

Судом встановлено, що період вимушеного прогулу позивача з 22.03.2018 року по 31.12.2018 року складає 195 робочих днів.

Відповідно, середній заробіток за цей час вимушеного прогулу за період з 22.03.2018 року по 31.12.2018 року становить 159 630,90 гривень: 818,62 гривень х 195 робочих днів, де 818,62 гривень - це середньоденна заробітна плата, 195 днів загальна кількість робочих днів за період з 22.03.2018 року по 31.12.2018 року.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визначеного ним розміру середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу в сумі 159 630,90 гривень.

Твердження відповідача про відсутність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу через незаявлення позивачем відповідних вимог у справі №766/12435/18 (про визнання звільнення незаконним), колегія суддів вважає помилковим, оскільки позивач не позбавлений права заявити вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу окремо від позовних вимог про поновлення його на роботі. (постанова Верховного Суду від 24.11.2020 року у справі №813/3853/17)

Щодо доводів скаржника про ухвалення рішення суду першої інстанції на підставі недопустимих доказів, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, вказане твердження апелянт пов`язує з протиправною, на його думку, ухвалою суду першої інстанції щодо витребування доказів у відповідача, а саме, відомостей про заробітну плату ОСОБА_1 .

Згідно ч.1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 5 ст. 253 ЦПК України)

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України)

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч.1,2 ст. 77 ЦПК України)

Згідно ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Судом встановлено, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, предметом доказування у даній справі є право позивача на середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчисленого з урахуванням його середньоденного заробітку. При цьому, інформація про нараховану позивачеві заробітну плату за останні два місяці його роботи перед звільненням є визначальною при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку № 100.

За приписами ст. 49 КЗпП України надання довідки про розмір заробітної плати працівника є обов`язком роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у лютому 2019 року, проте до березня 2020 року, тобто більше ніж рік, Громадською організацією «Десяте квітня» не було надано до суду інформацію про розмір нарахованої позивачу заробітної плати, що свідчить про невиконання відповідачем процесуальних обов`язків, передбачених ч.2 ст. 43 ЦПК України, в тому числі щодо сприяння суду у встановленні всіх обставин справи та надання усіх наявних доказів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що використавши передбачене статтею 84 ЦПК України право та витребувавши у відповідача ухвалою від 18.03.2020 р. (т.1, а.с.104) відомості щодо розміру заробітної плати позивача, суд першої інстанції не допустив порушень процесуального закону, а навпаки, мав на меті з`ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо доводів апелянта про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 377 ЦПК України з огляду на невідповідність позовної заяви вимогам ЦПК та несплату позивачем судового збору, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду є, зокрема, встановлення апеляційним судом невідповідності позовної заяви вимогам ст. 175,177 ЦПК України щодо її форми та змісту, а також несплата позивачем судового збору у встановлений судом строк.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що невідповідність позовної заяви ОСОБА_1 вимогам ст. 175 ЦПК України відповідач пов`язує з тим, що у позовній заяві не зазначено ціну позову; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; розрахунок суми судових витрат; підстави для звільнення позивача від сплати судового збору.

Апеляційний суд вважає, що наведені апелянтом доводи є необґрунтованими, оскільки визначити ціну позову на момент його подання не було можливим з огляду на відсутність відомостей про середньоденну заробітну плату позивача та невизначеність періоду вимушеного прогулу.

Відомості про заходи досудового врегулювання спору мають бути зазначені позивачем у змісті позовної заяви виключно у випадку вжиття таких заходів, а тому відсутність інформації про них не може бути розцінено як недолік позовної заяви, що перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Відсутність розрахунку судових витрат позивача також свідчить про їх відсутність, що не є перешкодою у прийнятті позову до розгляду.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а тому доводи апелянта в цій частині слід визнати необґрунтованими.

Разом з тим, суд приймає до уваги зауваження скаржника щодо необхідності сплати судового збору у даній категорії справ, виходячи з наступного.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до статті 1 цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Ставка судового збору за подання фізичною особою позову майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з ціни позову, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (т.1, а.с.141-142), загальна сума судового збору, яка підлягала сплаті позивачем, становить 4 511,78 грн. (1% від 451 147,80 грн.)

Натомість, вважаючи себе звільненим від сплати судового збору, з чим погодився і суд першої інстанції, позивач не надав документ про його сплату, посилаючись на статтю 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з пунктом 1 частини першої якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Водночас, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивача передбаченої п.1ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» пільги є помилковим, а тому ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір при зверненні до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в загальній сумі 4 511,78 грн.

Проте, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду, оскільки залишення позовної заяви без розгляду більше, ніж через два роки після відкриття провадження у справі не дає підстав для висновку, що є розумна пропорційність між вказаним процесуальним засобом та законністю, якої суд прагне досягти.

Щодо посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності та, як наслідок, наявність підстав для відмови у задоволенні позову, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст.257 ЦК України)

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. (ст. 258 ЦК України)

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (ч. 2 ст. 233 КЗпП України)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) вказано, що: «виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). У зв`язку із наведеним, на підставі частини другої статті 403ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 761/22614/16-ц (провадження № 61-8620св18)».

Таким чином, вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є трудовим спором, а не є спором про оплату праці, тому при його вирішенні підлягають застосуванню положення частини першої статті 233 КЗпП, якою встановлено тримісячний строк звернення до суду.

У статті 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що «перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору щодо непроведення відповідачем звільнення ОСОБА_1 з роботи за його заявою від 23 квітня 2013 року, почався з 22 січня 2014 року (наступний робочий день після набуття чинності рішення Вінницького районного суду від 03 грудня 2013 року) та сплив через три місяці - 23 квітня 2014 року. До суду з позовом про зобов`язання звільнити його з роботи та стягнення коштів, позивач звернувся 24 вересня 2014 року, пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Тобто, у даній категорії справ питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду вирішується судом у кожному конкретному випадку, без заяви відповідача про застосування позовної давності. При цьому, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. (ст. 253 ЦК України)

Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, порушення своїх прав ОСОБА_1 пов`язує з невиплатою йому середнього заробітку за період вимушеного прогулу внаслідок його незаконного звільнення наказом від 15.03.2018 р.

Згідно ч.1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У постанові Херсонського апеляційного суду від 11.02.2020 р. у справі № 766/12435/18 судом з`ясовувалися обставини своєчасності вручення позивачу копії наказу про звільнення та встановлено, що достовірна інформація щодо направлення позивачу копії наказу про звільнення та оригіналу трудової книжки міститься в листі відповідача від 31.05.2018 року за №206/18, які отримані позивачем 05.06.2018 року.

Наведені обставини свідчать про те, що тримісячний строк звернення до суду з даним позовом слід обчислювати з 05.06.2018 року, який закінчився 05.09.2018 р.

Натомість, з позовом про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_1 звернувся лише 20.02.2019 р., тобто з пропуском встановленого законом строку більше ніж на 5 місяців.

Суд першої інстанції в порушення наведених вище процесуальних норм не з`ясував питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду та не надавав оцінки причинам пропуску такого строку на предмет їх поважності.

Суд зазначає, що правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду не знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

У суді апеляційної інстанції позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду пояснив, що свідомо не заявляв вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу до набрання законної сили судовим рішенням про визнання його звільнення незаконним, сподіваючись на вирішення цього питання у позасудовому порядку.

Проте, апеляційний суд критично оцінює вказаний довід заявника, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до відповідача з вимогою щодо виплати йому середнього заробітку за період вимушеного прогулу, а також доказів наміру відповідача здійсненити таку виплату у позасудовому порядку, у зв`язку з чим слід дійти висновку про відсутність підстав для визнання наведених позивачем обставин в якості поважної причини пропуску строку позовної давності.

Крім того, надаючи оцінку поважності наведеним позивачем причинам пропуску строку звернення до суду апеляційний суд враховує, що позивач ОСОБА_1 працював у ГО «Десяте квітня», яка має статус неприбуткової громадської організації, на посаді юриста, що свідчить про наявність у нього достатніх фахових знань щодо встановлених законом строків звернення до суду у справах даної категорії.

Враховуючи, що зазначені ОСОБА_1 підстави пропуску строку позовної давності, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, визнано судом неповажними, а будь-яких інших обставин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду з даним позовом, позивачем не наведено, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції не встановлено обставин щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом, а в суді апеляційної інстанції встановлено пропуск позивачем вказаного строку та відсутність поважних підстав для його поновлення, тому рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21.01.2021 р. слід скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду апеляційної інстанції ГО «Десяте квітня» сплачено судовий збір в сумі 2794,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 273 від 26.02.2021 р. (т.1, а.с.208)

Враховуючи, що за результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, тому сплачений Громадською організацією «Десяте квітня» в суді апеляційної інстанції судовий збір в сумі 2794,56 грн. підлягає стягненню з позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Десяте квітня», від імені якої діє адвокат Шевчук Кирило Миколайович, задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 січня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Громадської організації «Десяте квітня» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 159 630,90 грн. скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні вказаної частини вимог відмовити.

Це ж рішення суду в частині стягнення з Громадської організації «Десяте квітня» на користь держави судового збору в сумі 1596,30 грн. скасувати.

В решті рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 січня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Громадської організації «Десяте квітня» витрати по сплаті судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції, в сумі 2794,56 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19 травня 2021 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік