Ухвала

Іменем України

17 травня 2021 року

м. Київ

справа № 569/12319/15-ц

провадження № 61-4700ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року у складі судді Харечка С. П. та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» (далі - ТОВ «ФК «Амбрелла»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що на прохання її зятя,

ОСОБА_3 та його батька, ОСОБА_4 , 11 вересня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») укладений кредитний договір № Ф1-08/63858 - 110, за умовами якого банк нібито надав позичальнику кошти в розмірі

164 000,00 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_2 укладений іпотечний договір № 63858-110, за умовами якого в іпотеку передано належне йому домоволодіння

АДРЕСА_1 та садибну земельну ділянку;

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_2 укладений договір поруки № 63858-110/1, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором;

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_3 укладений договір поруки № 63858-110/2, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором;

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_4 укладений договір поруки № 63858-110/3, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Додатковою угодою від 30 жовтня 2008 року № 1 до кредитного договору

від 11 вересня 2008 року № Ф1-08/63858-110 викладено у новій редакції

Додаток № 1 до договору, що являє собою графік погашення кредиту.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня

2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області

від 20 жовтня 2011 року, у справі № 2-2108/11 відмовлено в задоволенні її позову про визнання недійсним кредитного договору від 11 вересня 2008 року

№ Ф1-08/63858-110 та додаткової угоди до нього від 30 жовтня 2008 року.

У подальшому, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області

від 28 жовтня 2013 року у справі № 569/12646/13-ц рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2011 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами. Підставою перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами став висновок експерта від 19 квітня 2013 року № 1-47, згідно з яким підписи від її імені на додатковій угоді № 1 до кредитного договору від 30 жовтня 2008 року № Ф1-08/63858, виконані не нею, а іншою особою.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2013 року у справі № 2-871/11 солідарно стягнуто з неї, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 7 161 628,03 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту -

164 000,00 доларів США, заборгованості зі сплати процентів - 132 689,25 доларів США, пені - 4 790 190,86 грн.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02 грудня 2013 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2013 року змінено, зменшено суму пені, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь банку з 4 790 190,86 грн до 1 500 000,00 грн, а загальну суму стягнення з 7 161 628,03 грн до 4 231 435,10 грн.

Вказувала, що укладання нею оспорюваного договору не відповідало її внутрішній волі, а волевиявлення не було вільним, оскільки вона діяла під впливом психологічного тиску з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; вони переконували її та працівників банку в тому, що кредитний та іпотечний договори обов`язково будуть змінені, як тільки вони оформлять право власності на будинковолодіння АДРЕСА_2 , пропонували скласти розписку від брата ОСОБА_4 про відмову від вказаного домоволодіння. Зазначене свідчить про те, що оспорюваний кредитний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, всі кредитні кошти отримав ОСОБА_3 для своїх особистих цілей. На прохання ОСОБА_3 у вересні 2008 року підписати якісь банківські документи, вона відмовилася. По факту не підписання нею додаткової угоди № 1 до кредитного договору слідчий відділ Рівненського міського відділу Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області проводив досудове розслідування, рішення з розгляду якого наразі не прийнято.

Посилаючись на наведене, а також на те, що її було ведено в оману; при укладенні оспорюваного договору вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, та щодо природи правочину; підпис на додатковій угоді до кредитного договору вчинений не нею, а іншою особою, позивачка просила визнати недійсним кредитний договір від 11 вересня 2008 року № Ф1-08/63858 - 110, укладений між нею та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та додаткову угоду

від 30 жовтня 2008 року № 1 до кредитного договору від 11 вересня 2008 року

№ Ф1-08/63858-110.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення оспорюваного кредитного договору вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочину, а також введення її відповідачами в оману. Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет і мету договору, строк дії, процентну ставку, порядок погашення, сукупну вартість кредиту), мали необхідний обсяг дієздатності, а їх волевиявлення було вільним. За встановлених судом обставин справи, твердження позивачки про те, що вона не розуміла правову природу правочину, своїх прав та обов`язків за вказаним договором є безпідставними.

Рух справи. Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати Рівненського міського суду Рівненської області

від 03 грудня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду

від 23 лютого 2021 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року касаційну скаргу заявниці залишено без руху, надано строк до 29 квітня 2021 року для подання до Верховного Суду касаційної скарги у новій редакції із належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до вимог частини другої статті 389 та пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

У травні 2021 року на виконання вимог указаної ухвали касаційного суду,

ОСОБА_1 надіслала касаційну скаргу у новій редакції.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що апеляційний суд безпідставно застосував положення статті 231 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тоді як правовою підставою її позову були статті 203, 215, 229 та 230 ЦК України. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою той факт, що вона не отримувала кредитні кошти, що, серед іншого, підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які містяться в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_3 , заявами ОСОБА_3 про переведення на нього прав та обов`язків боржника та представника банку про зняття заборони на предмет іпотеки, а також кредитним договором від 21 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 . Відповідно до висновку експертів криміналістичної судово-почеркознавчої експертизи № 6165, складеного 29 січня 2019 року експертами Львівського НДІСЕ, рукописний цифровий напис «15 000», розташований у рядку «Всього» розділу «Платіжний баланс сім`ї у національній валюті» її заяви на отримання кредиту, датованої 09 вересня 2008 року, виконаний не нею, а іншою особою, а цифра «7» в коротких рукописних цифрових записах «7 850» у рядку «Заробітна плата, яка не підтверджена» розділу «Платіжний баланс сім`ї у національній валюті», допускає можливість його виконання будь-якою особою із ступенем виробленості почерку вище середнього. На її думку, така фальсифікація заяви на отримання кредиту необхідна була банку для збільшення доходу її сім`ї та доведення її кредитоспроможності. Внаслідок дій банку та обману з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які запевняли її в переведенні боргу за кредитним договором на них, вона не усвідомлювала, що згода на набуття обов`язків позичальника спрямована на настання правових наслідків, що обумовлені правочином; кредитні кошти вона не отримувала, а тому обов`язки за кредитним договором не виконувала, оскільки такі мали виконуватися ОСОБА_3 .

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про не порушення її прав оспорюваною додатковою угодою, з посиланням на те, що вказана угода не змінює та не доповнює умови кредитного договору, оскільки додатковою угодою були змінені умови кредитного договору, зокрема в частині обов`язку погашення заборгованості за кредитним договором. Так, висновком експерта від 19 квітня 2013 року № 1-47 та висновком № 6165 криміналістичної судово-почеркознавчої експертизи, складеного 29 січня 2019 року експертами Львівського НДІСЕ встановлено, що підписи від імені позичальника на додатковій угоді до кредитного договору виконані не нею, а іншою особою. Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та не надали належної правової оцінки. Банк не виконав вимоги закону про дотримання істотних умов договору щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору кредиту.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, що суди попередніх застосували норми права без урахування висновків Великої Палати

Верховного Суду, викладених у постанові від 16 червня 2020 року у справі

№ 145/2047/16-ц та Верховного Суду, викладених у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 145/374/17, від 31 березня 2021 року у справі

№ 910/18600/19.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 вересня 2008 року між

ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений кредитний договір

№ Ф1-08/63858 - 110, за умовами якого банк нібито надав позичальнику кошти в розмірі 164 000,00 доларів США, зі сплатою 17 процентів річних, строком до

10 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_2 укладений іпотечний договір № 63858-110, за умовами якого в іпотеку передано належне йому домоволодіння

АДРЕСА_1 та садибну земельну ділянку;

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_2 укладений договір поруки № 63858-110/1, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором;

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_3 укладений договір поруки № 63858-110/2, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором;

- 11 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_4 укладений договір поруки № 63858-110/3, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Додатковою угодою від 30 жовтня 2008 року № 1 до кредитного договору

від 11 вересня 2008 року № Ф1-08/63858-110 викладено у новій редакції

Додаток № 1 до договору, що являє собою графік погашення кредиту.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня

2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області

від 20 жовтня 2011 року, у справі № 2-2108/11 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 11 вересня

2008 року № Ф1-08/63858-110 та додаткової угоди до нього від 30 жовтня

2008 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2013 року у справі № 569/12646/13-ц рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2011 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами. Підставою перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами став висновок експерта від 19 квітня 2013 року № 1-47, згідно з яким підписи від її імені на додатковій угоді № 1 до кредитного договору від 30 жовтня 2008 року № Ф1-08/63858, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада

2014 року у справі № 2-2108/11 позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2013 року у справі № 2-871/11 солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 7 161 628,03 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту - 164 000,00 доларів США, заборгованості зі сплати процентів - 132 689,25 доларів США, пені - 4 790 190,86 грн.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02 грудня 2013 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2013 року змінено, зменшено суму пені, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь банку з 4 790 190,86 грн до 1 500 000,00 грн, а загальну суму стягнення з 7 161 628,03 грн до 4 231 435,10 грн.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статями 229 та 230 ЦК України, позивач у силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц, від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17, від 03 березня 2021 року у справі № 643/12702/15-ц, від 29 березня 2021 року у справі № 583/1673/17 та іншими.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій установивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, тоді як ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору; позивачка не довела належними та допустимими доказами факт введення її в оману під час укладення оспорюваного договору, у той час як наявність умислу, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, а також не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення кредитного договору вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочину, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до вимог статей 229, 230 ЦК України.

За недоведеності позивачкою порушення її законних прав та інтересів укладеною додатковою угодою до кредитного договору, яка не змінює умови кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Доводи заявниці про те, що апеляційний суд безпідставно застосував положення статті 231 ЦК України, тоді як правовою підставою її позову були статті 203, 215, 229 та 230 ЦК України є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні її позову виходили з недоведеності нею наявності обставин, які вказують на помилку, що вплинуло на її волевиявлення, а також ведення її в оману (статті 229, 230). Сама по собі вказівка апеляційного суду у мотивувальній частині судового рішення положення статті 231 ЦК України, без зазначення мотивів її застосування не впливає на законність ухваленого судового рішення на підставі статей 229, 230 ЦК України, а тому не є підставою для його скасування.

Посилання в касаційній скарзі на те, що банк не виконав вимоги закону про дотримання істотних умов договору щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору кредиту є неспроможними, оскільки за змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог, тоді як ОСОБА_1 не вказувала підставою для визнання недійсним кредитного договору порушення банком положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявниці з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених ними обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та належної оцінки судів. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини, надавати оцінку та здійснювати переоцінку доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц викладений правовий висновок про те, що дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання доказів апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Перевіряючи наведені ОСОБА_1 підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 145/374/17, від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Так, у справі № 910/18600/19 предметом спору були вимоги про визнання недійсним договору поруки, в якій Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, виходив із того, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення оспорюваного договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок його вільного волевиявлення, здійсненого в порядку статті 627 ЦК України. Позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно з статтею 230 ЦК України, не довів самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, що є підставою для відмови в задоволенні позову».

У справі № 145/2047-16-ц предметом спору були вимоги про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними; у справі № 145/374/17 - визнання недійним договору оренди землі.

Наведене свідчить про те, що зазначена заявницею підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) не знайшла свого підтвердження при перевірці доводів касаційної скарги, оскільки у вказаних нею постановах предмет і підстави позову, а також встановлені судами фактичні обставини справи та застосовані норми матеріального праване є подібними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявниці.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак