КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/323/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2021року місто Київ

справа № 760/24826/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Гаращенка Д.Р.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь:

заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 9282,36 грн. за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року;

інфляційні втрати у розмірі 1290,81 грн. за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року;

3% річних у розмірі 388,80 грн. за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року.

В обґрунтування вимог посилався на те, що ТОВ «Житлокомцентр» надає послуги з утримання будинків, споруд або груп будинків та прибудинкових територій, у тому числі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначав, що в період часу з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року позивачем були надані житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилався на те, що за надані послуги ТОВ «Житлокомцентр» здійснював нарахування оплати згідно тарифів, встановлених рішенням Криворізької міської ради №415 від 14 грудня 2011 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Жовтневого району м. Кривого Рогу», рішення Криворізької міської ради №181 від 12 квітня 2017 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються населенню м. Кривого Рогу ТОВ «Житлокомцентр»».

Вказував, що в результаті невиконання відповідачем своїх обов'язків по оплаті наданих позивачем житлово-комунальних послуг з утримання будинку і прибудинкової території у ОСОБА_1 утворилась заборгованість.

Вважає, що вказаний борг відповідач відповідно до вимог ст.625 ЦК України має сплатити з урахування індексу інфляції та 3% річних.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року позов ТОВ«Житлокомцентр» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлокомцентр» заборгованість по сплаті за послуги з утримання та управління будинку та прибудинковою територією за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року у розмірі 9282,36 грн., індекс інфляції в сумі 1290,81 грн., 3% річних в розмірі 388,80 грн., а всього 10961,97 грн. та судовий збір у розмірі 1728,90 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 192,10 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Житлокомцентр».

В обґрунтування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 не отримував копію позовної заяви, а тому був позбавлений можливості надати відзив на позовну заяву, заявити свої заперечення проти спрощеного порядку розгляду справи та просити суд застосувати строки позовної давності.

Вказував, що даний позов заявлено поза межами позовної давності, яка відповідно до ст.257 ЦК України становить три роки. Справа надійшла до суду 30 серпня 2019 року, а позов заявлено про стягнення заборгованості за період з 01 травня 2016 року, тобто поза межами позовної давності.

Зауважував, що судом першої інстанції у порушення вимог ч.2 ст.258 ЦК України стягнуто з відповідача штрафні санкції - більш ніж за три роки, а саме: індекс інфляції в сумі 1290,81 грн. та 3% річних в розмірі 388,80 грн. за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року.

Зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази наявності заборгованості за житлові послуги за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року у розмірі 9282,36 грн., періоду її формування, а також переліку наданих позивачем послуг.

Вважає, що позивачем на підтвердження позовних вимог не надано документів, які б свідчили про надання послуг, за які позивач стягує плату та оплату цих послуг третім особам. Витрати, на які посилається позивач, не підтверджені будь-якими заявками на поточні ремонти, дефектними актами та актами виконаних робіт. Це стосується витрат на прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем: водопостачання; водовідведення; теплопостачання; гарячого водопостачання (яке у будинку відсутнє). Будь-які ремонтні роботи управителем ТОВ «Житлокомцентр» у будинку не проводились і не проводяться. Усі необхідні ремонти мешканці будинку проводять за особисті кошти. Витрати з освітлення місць загального користування і підвальних приміщень та підкачку води включені в тариф на електроенергію, яка подається в будинок. Окремий лічильник на електрику для освітлення місць загального користування у будинку відсутній.

Посилався на те, що позивачем включені в розрахунки заборгованості послуги, які взагалі відсутні, а саме: позивач просив стягнути з ОСОБА_1. послуги диспетчеризації, але будинок АДРЕСА_1 , 5-ти поверхневий і не має ліфта взагалі.

Вказував, що позивачем не підтверджено витрати на винагороду управителя. Договір з управителем ОСОБА_1 не укладав, вартість послуг не узгоджував, а відповідно до п.1 ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Зазначав, що в тарифах, затверджених рішеннями Криворізької міської ради №415 від 14 грудня 2011 року та №181 від 12 квітня 2017 року не передбачено сплати такої послуги, як «Винагорода управителя», але у своїх розрахунках за 2019 рік ТОВ «Житлокомцентр» таку послугу виставляє до сплати.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Жовтневому районі (об`єкт №4) від 21 грудня 2012 року, укладеного між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міськради та ТОВ «Житлокомцентр», останнє здійснює функції управління та надання послуг утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях, у тому числі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВСР №210844 від 06 березня 2006 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, ним надавались послуги з утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язкуіз чим були понесені витрати, що підтверджується наданими позивачем наряд-завданнями та актами виконаних робіт (а.с. 25-74).

За надані послуги позивач здійснював нарахування оплати згідно тарифів, встановлених рішенням Криворізької міської ради №415 від 14 грудня 2011 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Жовтневого району м. Кривого Рогу», рішення Криворізької міської ради №181 від 12 квітня 2017 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються населенню м. Кривого Рогу Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр».

У зв`язку з несплатою відповідачем коштів за отримані у період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року послуги з управління і утримання будинку та прибудинкової території у останнього станом на 01 серпня 2019 року виникла заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості становить 9282,36 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

09 листопада 2017 року набув чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII на підставі якого втратив чинність Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:

утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;

купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;

поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з ч.1 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

В порядку п.2 ч.3 ст.4 Закону до повноважень органів місцевого самоврядування належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону

Статтею 10 зазначеного Закону визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі вимог ст.ст.66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги/водопостачання, газ, та інші послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачем наданих позивачем житлово-комунальних послуг з управління і утримання будинків та прибудинкової території за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року.

Згідно розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , площа 59,70 кв.м відповідач у період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року жодного разу не оплачував за надані ТОВ «Житлокомцентр» послуги, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 9282,36 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено зобов`язання по сплаті послуг з управління і утримання будинків та прибудинкової території, що є підставою для стягнення суми заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 травня 2016 року по 31 липня 2019 року.

Разом з тим, колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглядав справу в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Копію ухвали про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви було направлено відповідачу за адресою його місця реєстрації: АДРЕСА_3 (а.с. 84).Однак конверт з зазначеними документами повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.86), що обмежило права відповідача подати як докази на обґрунтування своїх заперечень проти позову, так і заяву про застосування строку позовної давності.

Представник відповідача, звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, вказував на те, що позивач ТОВ «Житлокомцентр» звернувся до суду з даним позов з пропуском строку позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц викладено правову позицію, згідно якої відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року (заява № 14448/88, § 33).

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, а відтак перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Отже, платіж за травень 2016 року відповідач мав внести до 21 червня 2016 року, за червень 2016 року до 21 липня 2016 року, за липень 2016 року до 21 серпня 2016 року, за серпень 2016 року до 21 вересня 2016 року.

З даним позовом ТОВ «Житлокомцентр» звернувся до суду 27 серпня 2019 року.

Таким чином до платежів за період з травня по липень 2016року (включно) має бути застосовано наслідки пропуску строку позовної давності.

Оскільки відповідач є споживачем послуг, які надаються позивачем, а відтак з останнього на користь ТОВ «Житлокомцентр» підлягає стягненню заборгованість за період з серпня 2016 року по 31 липня 2019 року у розмірі 8710,68 грн.

У позовній заяві позивач вказував на те, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідач має сплатити 3% річних та інфляційні втрати та надав розрахунок, згідно з яким нарахував 3% річних та інфляційні втрати за період прострочення з травня 2016 року до 31 липня 2019 року.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2023цс15).

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, вінна вимогу позивача повинен сплатити інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q- кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлокомцентр» підлягають стягненню 3% річних за період з 21 вересня 2016 року по 31 липня 2019 року в розмірі 336,85 грн.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розрахунком інфляційних втрат наданим позивачем, оскільки індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, то якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 та постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №916/1883/16, від 08 травня 2019 року у справі №904/2156/18, від 20 вересня 2019 року у справі №904/4342/18, від 14 січня 2020 року у справі №924/532/19, від 29 квітня 2020 року у справі №910/1193/19, від 18 червня 2020 року у справі №904/3491/19.

З огляду на вказане інфляційні втрати за прострочення оплати за послуги, надані у серпні2016 року, які мали бути оплачені до 21 вересня 2016 року, слід розраховувати, з жовтня 2016 року.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I/ 100 - S) * Q/ DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Відповідно до заявлених позивачем вимог, на якіслід нарахувати інфляційні втрати на заборгованість, яка виникла за період з серпня2016 року до 31 липня 2019 року, сума таких втрат, що має компенсувати відповідач становить 995,54 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягає застосуванню строк, визначений у ч.2 ст.258 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є неустойкою, а тому до вказаних вимог не підлягає застосуванню ч.2 ст.258 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти вимог позивача, відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості та не спростовано розрахунок заборгованості, наданого позивачем.

В апеляційній скарзі відповідач вказував на те, що витрати, на які посилається позивач, не підтверджені будь-якими заявками на поточні ремонти, дефектними актами та актами виконаних робіт. Це стосується витрат на прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем: водопостачання; водовідведення; теплопостачання; гарячого водопостачання (яке у будинку відсутнє). Будь-які ремонтні роботи управителем ТОВ «Житлокомцентр» у будинку не проводились і не проводяться. Усі необхідні ремонти мешканці будинку проводять за особисті кошти.

Разом з тим, позивачем було надано до позовної заяви наряд-завданням та активиконаних робіт.

При цьому, відповідачем до апеляційної скарги не було надано доказів, які б підтверджували його звернення до позивача із заявами або скаргами щодо не надання чи неналежного надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та/або включення в розрахунки послуг, які не надаються позивачем.

Твердження відповідача про відсутність укладеного між сторонами договору не є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних, так як споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такі висновки містяться у постанові ВеликоїПалатиВерховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем включені в розрахунки заборгованості послуги, які взагалі відсутні, а саме: позивач просив стягнути з ОСОБА_1. послуги диспетчеризації, але будинок АДРЕСА_1 , 5-ти поверхневий і не має ліфта взагалі колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження своїх заперечень стороною відповідача надано не було.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути пропорційно до задоволених вимог: з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати у розмірі 1728,90 грн., а з ТОВ «Житлокомцентр» на користь відповідача - 241,75 грн.за подачу апеляційної скарги.

Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 30,92 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр», місцезнаходження: місто Кривий Ріг, вул. Січеславська, 4-а, заборгованість по сплаті за послуги з утримання та управління будинку та прибудинковою територією у розмірі 8710 грн. 68 коп., 3% річних у розмірі 336 грн. 85 коп., інфляційні втрати у розмірі 995 грн. 54 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр», місцезнаходження: місто Кривий Ріг, вул. Січеславська, 4-а, судові витрати у розмірі 1728 грн. 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 в дохід держави 30 грн. 92 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр», місцезнаходження: місто Кривий Ріг, вул. Січеславська, 4-а, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 241 грн. 75 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: