Справа № 487/3792/18
Провадження № 2/487/24/21
РІШЕННЯ

Іменем України

22.04.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Щербатюк М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович, ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 08.05.2018р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є. за реєстровим №978.

В обґрунтування позову зазначено, що з 28.09.1996р. позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

В період шлюбу, 24.05.1999р. він придбав квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований 24.05.1999р. Товарною біржею "Нерухомість-Південь" за реєстровим №3458.

ОСОБА_3 повідомила йому, що зазначений договір купівлі-продажу не є дійсний, оскільки укладений на біржі і не посвідчений нотаріально, не зареєстрований в БТІ у відповідності до порядку, який діяв на момент укладення договору, і задля усунення такого недоліку необхідно подарувати вказану квартиру їх доньці ОСОБА_2 , адже вони одна сім`я і немає різниці, на чиє ім`я буде зареєстрована квартира.

Позивач вказує, що довіряючи своїй дружині та доньці, він 08.05.2018 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. за реєстровим №978, подарував своїй доньці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Його дружина ОСОБА_3 надала відповідною окремою заявою згоду на укладення договору дарування квартири, оскільки квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу.

Позивач зазначив, що за змістом договору він залишається зареєстрованим у вказаній квартирі, тобто має право на проживання, за усною домовленістю з дружиною та донькою оформлення договору дарування квартири не припиняє його прав на квартиру як власника, він залишається фактично проживати та користуватися квартирою як власник. Вважає, що зазначений договір був не про дарування квартири, а фактично для надання договору кпівлі-продажу, оформленого на товарній біржі, юридичної сили, як в цьому його запевнила дружина.

Однак, вже через декілька днів після укладення договору дарування донька повідомила, що квартира належить їй, тому йому потрібно збирати свої речі і покинути квартиру. Проте, дарувати квартиру дочці він не збирався, як і вибиратися з неї, а залишається і далі проживати в ній, оскільки це його єдине житло. Домовившись з відповідачкою щодо дарування квартири, він хотів лише, щоб договір купівлі-продажу мав юридичну силу, оскільки дружина запевнила його, що договір не зареєстрований в БТІ, а тому недійсний. Тільки через наполегливість дружини він підписав договір дарування, хоча повністю був упевнений, що всі ці дії є формальними, і надалі він буде залишатися фактичним власником квартири, як батько та голова їх сім`ї.

Позивач вважає, що договір дарування квартири підписаний ним під впливом помилки та обману з боку дружини. Його донька та дружина обманули його щодо природи правочину, умовляннями та переконаннями вмовили його підписати договір дарування, який вчиняти він не мав наміру. Також дружина навмисно ввела його в оману щодо тієї обставини, що договір не зареєстрований в БТІ. Насправді договір в БТІ був зареєстрований 28 травня 1999р. за реєстровим №16238.

В заяві від 26.10.2019 про уточнення позовних вимог позивач зазначив додаткові підстави позову, а саме, що договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований на товарній біржі, не був укладений відповідно до вимог законодавства, що діяло на час його укладання, зокрема, відповідно до ст. 227 ЦК 1963р. не був нотаріально посідчений, тому при оформленні спірного договору дарування мало місце порушення "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", яка є чинною на момент посвідчення нотаріусом оспорюваного договору. Метою звернення до нотаріуса було отримати роз`яснення, як надати біржовому договору купівлі-продажу юридичної сили, і наміру укладати договір дарування з відповідними наслідками такого правочину у нього не було.

25.09.2018 від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач з власної волі, добровільно вирішив подарувати їй квартиру, і будь-яких інших домовленостей з батьком щодо його проживання, користування, володіння квартирою не було. Під час підписання спірного договору позивачу неодноразово роз`яснювали умови і наслідки його дій, він також особисто підписав заяву, в якій просив оформити договір дарування квартири, і що наслідки дарування розуміє, тому незрозуміло, в чому ж полягає введення позивача в оману під час укладення договору дарування, або помилка з його боку.

Ухвалою суду від 12.11.2019 залучено до участі у цивільній справі в якості правонаступника замість первісного позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємця - ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представникі позивача - адвокати Дідух К.В. та ОСОБА_5 підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні просила визнати недійсним договір дарування, оскільки він укладений під впливом обману. Зазначила, що позивач не мав наміру відчужувати квартиру, а його ввела в оману дружина, яка переконала його, що договір купівлі-продажу квартири, укладений на товарній біржі, потребує реєстрації у нотаріуса. Після цього позивач вважав, що нотаріус самостійно здійснив реєстрацю договора купівлі-продажу квартири, укладеного на біржі, в БТІ. Позивач розумів, що договір купівлі-продажу квартири, укладений на біржі, можливо визнати дійсним в судовому порядку, проте вважав, що нотаріус вирішить це питання швидше. Спірний договір дарування позивач підписав, не читаючи.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Махмутов О.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що саме її батько - ОСОБА_4 був ініціатором дарування квартири. Разом з ОСОБА_3 він збирав всі необхідні документи для нотаріуса, був присутній у нотаріуса, де йому зачитали зміст договору, і він підписав його. Нотаріус роз`яснював позивачу наслідки укладення договору дарування.

Третья особа ОСОБА_3 та її представник - адвокат Зубченко С.В. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність помилки або обману.

В подальшому сторони не були присутні в судовому засіданні, надавши заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши сторони, свідка ОСОБА_7 , дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 - батько відповідачки ОСОБА_2

08 травня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Укладений договір дарування від 08.05.2018 року був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., та зареєстрований в реєстрі за №978.

25 березня 2019 року позивач ОСОБА_4 помер.

Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. 02.04.2019 заведено спадкову справу №14/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_1 - син померлого, та ОСОБА_2 - донька померлого.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договор дарування квартири, позивач зазначив, що вказаний договір підписаний ним під впливом помилки та оману з боку його дружини ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_2 , які обманули його щодо природи правочину, умовляннями та переконаннями вмовили підписати договір дарування, який вчиняти він не мав наміру. Договір був не про дарування квартири, а фактично для надання договору купівлі-продажу, оформленого на товарній біріж, юридичної сили, як в цьому запевнила його дружина, оскільки не був зареєстрований в БТІ. Проте ця обставина не відповідає дійсності, оскільки дружина навмисно ввела його в оману, насправді договір був зареєстрований в БТІ 28.05.1999р. Крім того, позивач зазначив, що договір купівлі-продажу, зареєстрованій на товарній біріж, не був укладений відповідно до вимог законодавства, тобто нотаріально посвідчений, тому при оформленні спірного договору дарування мало місце порушення "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України".

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що при укладенні спірного договору дарування від 08.05.2018 року ОСОБА_4 помилявся щодо природи укладеного договору, вважаючи, що здійснює у нотаріуса реєстрацію раніше укладеного договору купівлі-продаж квартири від 24.05.1999р., укладеного між ним та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , зареєстрованого на Товарній Біржі «Нерухомість-Південь» за №3448 від 24.05.1999р., який, нібито, не був зареєстрований в БТІ. Ці обставини спростовуються наявним у позивача на час укладення договору дарування реєстраційним посвідченням Миколаївського міжміського Бюро технічної інвентаризації, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.1999, реєстраційний №3458, за реєстровим №16238 28.05.1999р. Вказане реєстраційне посвідчення, поряд з іншими документами, було надане ОСОБА_4 під час укладення спірного договору дарування нотаріусу.

Також в договорі дарування від 08.05.2018р., який позивач просив визнати недійсним, зазначено, що відчужувана квартира належить дарувальнику, яким є ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 24 травня 1999 року Товарною Біржею «Нерухомість-Південь» м. Миколаїв за №3458, зареєстрованого КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 28 травня 1999 року за реєстровим №16238.

Крім того, в договорі дарування зазначено, що дарувальник, тобто ОСОБА_4 , стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального; що дарувальник та обдаровувана, однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором.

В пункті 7 спірного договору також міститься посилання на те, що право власності на нерухомість за цим договором виникає у обдаровуваної ( ОСОБА_2 ) з моменту прийняття дарунка, про що буде свідчити одержання обдаровуваною цього договору після його нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також під час укладеня зазначеного договору дарування сторони договору були ознайомлені зі змістом статей 182, 210, 334, 383, 717722, 727, 728 ЦК України.

Спірний договорі дарування підписаний з боку дарувальника ОСОБА_4 , справжність підпису ОСОБА_4 в судовому засіданні не оспорювалась, а як зазначено в самому договорі дарування, підписання цього договору буде свідчити про те, що зміст цього документу дарувальнику зрозумілий і відповідає його волі.

Таким чином, виходячи з віку ОСОБА_10 на час укладення спірного договору дарування, рівня освіченості, життєвого досвіду, стану здоров`я, те, що на час дарування він читав та підписував договір, обставини, щодо яких, як стверджує позивач він помилявся, даруючи будинок, ним не доведено.

Не заслуговують на увагу доводи, зазначені в позовній заяві, що ОСОБА_4 після підписання спірного договору дарування залишався проживати у квартирі, і це свідчить про відсутність у нього наміру дарувати квартиру, оскільки сторони договору були батьком і донькою, вони мали всі моральні підстави укласти усний договір про проживання ОСОБА_4 у відчуженій квартирі після укладення договору дарування.

Також не є підставою для задоволення позову і посилання в ньому на те, що при оформленні спірного договору дарування мало місце порушення «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на момент посвідчення нотаріусом оспорюваного договору дарування, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 24.05.1999р., зареєстрований на товарній біржі, не був посвідчений нотаріально.

Так, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (який був чинним на час укладення договору №3458 купівлі-продажу нерухомого майна від 24.05.1999р.) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

За умовами договору №3458, згідно ст. 15 Закону України «Про Товарну біржу», даний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на Товарній Біржі «Нерухомість-Південь» та не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню.

Крім того, посилання в позові на недотримання форми договору купівлі-продажу, передбаченої ст. 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) судом до уваги не приймаються, оскільки за даною нормою договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Ця норма цивільного права не поширюється на договори купівлі-продажу квартир.

Відповідно до п. 1.2 Глави 2 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства.

Отже, укладений 24 травня 1999 року договір купівлі-продажу №3458 від 24.05.1999 р., зареєстрований на Товарній Біржі «Нерухомість-Південь» цілком відповідав вимогам закону, який був чинний на той час.

Вроховуючи наведене, суд вважає, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи, показання свідка ОСОБА_7 не є тими обставинами, з якими законодавець пов`язує недійсність правочину.

Доводи позову, що в даній справі має місце ще і обман, про що йдеться у положеннях статті 230 ЦК України, суд також до уваги не приймає, так як такі не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.

За такого, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров К.Є., ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 133, 137, 141, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.04.2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров Кирил Євгенович, адреса місцезнаходження: 54030, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 52/1.

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Т.А. Карташева