Постанова

Іменем України

19 травня 2021 року

місто Київ

справа № 522/20081/15-ц

провадження № 61-21510св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 січня 2018 року у складі судді Бурана В. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) у вересні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно.

Банк обґрунтовував свої вимоги тим, що 05 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 100 000, 00 дол. США на строк до 05 червня 2029 року.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

На момент смерті позичальника за кредитним договором існувала заборгованість, тому ПАТ «УкрСиббанк» 19 квітня 2011 року направило на адресу Біляївської районної державної нотаріальної контори листа, в якому просило довести до відома спадкоємців ОСОБА_4 про їх обов`язки, передбачені правилами статті 1282 ЦК України, і про результати повідомити банк.

Станом на 09 вересня 2015 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту склала 125 973, 81 дол. США.

У лютому 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із заявою про заміну неналежного відповідача, яка задоволена ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року. Замінено первісного відповідача ОСОБА_3 належними відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У зв`язку з наведеним банк просив звернути стягнення на майно, яке було передане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спадщину, на користь ПАТ «УкрСиббанк» у рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 05 червня 2008 року № 0 у розмірі 125 973, 81 дол. США.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі заперечували проти задоволення позову, просили застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04 січня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову банку, суд першої інстанції дійшов висновків, що з моменту звернення до нотаріальної контори з претензією до спадкоємців до моменту звернення до суду з позовом спливло понад 3 роки, позивач не надав будь-яких доказів, який би свідчив про те, що саме завадило звернутися протягом цього часу до будь-якої інстанції та з`ясувати інформацію стосовно спадкоємців, а тому встановлено, що позивач пропустив позовну давність.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 січня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що доводи апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» про те, що банку не було відомо коло спадкоємців, а на лист банку нотаріальна контора відповіді не надала, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять підтверджень вжитих ПАТ «УкрСиббанк» інших заходів для встановлення кола спадкоємців.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду із застосуванням засобів поштового зв`язку у листопаді 2019 року, Акціонерне товариство «УкрСиббанк», яке є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та допущенням порушення норм процесуального права.

Банк зазначає, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій допустили неналежне встановлення обставин справи, чим допустили порушення положень статті 89 ЦПК України;

- суди не надали оцінки тому, що ОСОБА_1 23 липня 2011 року відмовився від прийняття спадщини, проте відповідно до ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 14 листопада 2011 року у справі

№ 2-2192/2011 став власником у порядку спадкування нерухомого майна, яке входило до складу спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_4 ;

- суд зобов`язаний був встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, та склад спадкового майна, його вартість;

- початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах пов`язується з повідомленням нотаріусом банку про коло спадкоємців боржника, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 320/9961/15-ц (провадження № 61-3471св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 688/353/15-ц (провадження № 61-14285св18);

- банк не був повідомлений нотаріусом про коло спадкоємців боржника, а також банк не брав участі у розгляді справи № 2-2192/2011;

- спадкоємці не повідомили кредитора про відкриття спадщини, а тому їхня поведінка є недобросовісною.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві відповідачі просять касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначають, що усі доводи та пояснення, викладені у касаційній скарзі, не були викладені ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі, представник банку не навів причин неповідомлення таких відомостей у судах першої та апеляційної інстанцій. Стверджують, що банк не вживав дій з метою з`ясування кола спадкоємців боржника, переклавши такі обов`язки на суд.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у листопаді 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За правилами частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 05 червня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 100 000, 00 дол. США на строк до 05 червня 2029 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ПАТ «УкрСиббанк» 19 квітня 2011 року направило на адресу Біляївської районної державної нотаріальної контори листа-вимогу до спадкоємців ОСОБА_4 , у якому просило довести до відома спадкоємців ОСОБА_4 про їх обов`язки, передбачені в статті 1282 ЦК України, і про результати повідомити ПАТ «УкрСиббанк».

Станом на 09 вересня 2015 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту склала 125 973, 81 дол. США, а тому ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 - вдови ОСОБА_4 про звернення стягнення на спадкове майно.

Згідно зі спадковою справою № 190/2011, відкритою після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявою від 28 липня 2011 року № 756 ОСОБА_3 відмовилася від прийняття спадщини після смерті її чоловіка.

Банк 20 лютого 2017 року подавав до суду заяву про заміну неналежного відповідача і вимоги про звернення стягнення на спадкове майно пред`явлено до нових відповідачів у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 спадщину отримали його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 14 листопада 2011 року у справі № 2-2192/2011 суд визнав мирову угоду, укладену між сторонами, за якою за ОСОБА_2 у порядку спадкування визнано право власності за автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору, кузов НОМЕР_2 , що залишився після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . За ОСОБА_1 у порядку спадкування визнано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що залишились після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, відповідно до ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 14 листопада 2011 року у справі № 2-2192/2011 спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , розподілена між його синами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які були зобов`язані в межах вартості спадкового майна задовольнити вимоги кредитора.

Верховний Суд відхиляє доводи банку про те, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем, оскільки такі твердження спростовуються ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 14 листопада 2011 року у справі № 2-2192/2011, яку банк у встановленому процесуальним законодавством порядку не оскаржував, а непогодження із таким судовим рішенням, викладене у касаційній скарзі у справі, яка переглядається, не є підставою для ревізії цього судового рішення під час касаційного перегляду судових рішень у справі № 522/20081/15-ц.

При цьому, Верховний Суд врахував, що саме банк як позивач визначив коло відповідачів у справі, яка переглядається, остаточно пред`являючи вимоги до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Кредитор своєчасно звернувся до нотаріуса як кредитор померлого боржника у кредитному зобов`язанні, тому правила щодо переходу прав та обов`язків до спадкоємців померлого боржника дотримано.

Щодо початку перебігу позовної давності та строку пред`явлення позову до спадкоємців боржника

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не є тотожним поняттю «позовна давність». Так, у частині четвертій статті 1281 ЦК України визначено наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Іншими є правові наслідки, що передбачені у частині четвертій статті 267 ЦК України, за якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тобто у наданні судового захисту порушеному цивільному праву.

Визначені у статті 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними за своєю правовою природою та наслідками строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін та відсутні поважні причини пропущення позовної давності.

Верховний Суд не встановив підстав для відступу від зазначених правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків про те, що банк пропустив позовну давність, звернувся до суду з позовом після спливу такого строку, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову.

В оцінці доводів касаційної скарги про початок перебігу позовної давності Верховний Суд врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 688/353/15-ц (провадження

№ 61-14285св18), відповідно до якого саме дата прийняття спадщини спадкоємцями є початком перебігу позовної давності, оскільки з цієї дати настали одночасно обов`язкові умови для початку перебігу позовної давності, передбачені у частині першій статті 261 ЦК України: банку на цей момент вже могло бути відомо про порушення його права, а також він мав можливість отримати відомості про особу, яка його порушила.

Таким чином, саме з моменту прийняття спадщини почався перебіг позовної давності у спірних правовідносинах.

Верховний Суд врахував, що ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до нотаріальної контори з листом-претензією у квітні 2011 року; ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 05 вересня 2011 року, а право власності на спадкове майно у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 листопада 2011 року. Первісна позовна заява у цій справі до суду про звернення стягнення на спадкове майно до ОСОБА_3 датована 24 вересня 2015 року, заява про заміну неналежного відповідача подана до суду 20 лютого 2017 року. Отже, банк звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності.

Станом на момент звернення банку до нотаріуса із зазначеним листом-претензією існувала прострочена заборгованість за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_4 перед позивачем.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що початок перебігу позовної давності пов`язується з моментом повідомлення кредитора нотаріусом про коло спадкоємців. Банк не був позбавлений реальної можливості виявляти розумну обачність та професіоналізм і цікавитися рухом спадкової справи, направляти відповідні звернення до нотаріуса з метою з`ясування кола спадкоємців боржника, проте таких дій банк протягом 4 років після пред`явлення претензії не вчиняв.

Верховний Суд враховує поведінку банку, який не виявляв розумної зацікавленості у забезпеченні своїх прав та охороні інтересів, не вживав будь-яких розумно очікуваних дій задля з`ясування кола спадкоємців, а також не скористався своїм процесуальним правом подати обґрунтовану заяву про визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 320/9961/15-ц (провадження № 61-3471св18), на які посилається банк, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин справи, при цьому суд у зазначеній справі не дійшов висновку, що перебіг початку позовної давності безумовно пов`язується з повідомленням нотаріуса про коло спадкоємців боржника.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

(далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він в силу об`єктивних причин не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

У справі, яка переглядається, банк не довів, що не міг раніше довідатися про коло спадкоємців боржника, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про застосування позовної давності до спірних правовідносин є обґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами, предмет спору та належний склад відповідачів у справі.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

В оцінці доводів касаційної скарги про те, що спадкоємці не повідомили банк про відкриття спадщини, Верховний Суд врахував, що зазначений обов`язок спадкоємців кореспондується з обов`язком кредитора спадкодавця вчасно у строк, передбачений частиною першою статті 1281 ЦК України пред`явити вимогу до спадкоємців та недодержання кредитором зазначеного строку позбавляє його права вимоги (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 127/19729/13-ц (провадження № 61-18093св18)).

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик