Справа № 453/684/20 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2994/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
№22-ц/811/3439/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Цяцяка Р.П., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2020 року та на додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом, в якому просила стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Мрія» на її користь грошові кошти в сумі 8325 грн. 86 коп., з яких: інфляційне збільшення заборгованості 4491 грн. 29 коп., три проценти річних 3834 грн. 57 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2015 року у справі №455/785/14-ц, яке набрало законної сили і звернуте нею до примусового виконання, їй присуджено з ТОВ «Мрія» на відшкодування матеріальної шкоди 7361 грн. та на відшкодування моральної шкоди 103456 грн., завданої злочином, однак, рішення суду відповідачем виконане лише 07.05.2020 року, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження, а тому вона має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, як за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло у відповідача перед нею на підставі рішення суду.

При цьому, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних лише за період з 14.03.2019 року по 07.05.2020 року, оскільки постановою Львівського апеляційного суду від 28.02.2019 року у справі №453/143/18 та рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 08.05.2019 року у справі №453/312/19 їй уже присуджено інфляційні втрати та три проценти річних за період до 14.03.2019 року.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 10.09.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Мрія» у користь ОСОБА_1 8325 грн. 86 коп., з яких: інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості 4491 грн. 29 коп. три проценти річних 3834 грн. 57 коп.

Стягнуто з ТОВ «Мрія» у дохід держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06.10.2020 року стягнуто з ТОВ «Мрія» у користь ОСОБА_1 5432 грн. 73 коп. витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржив відповідач ТОВ «Мрія».

Вважає, що вказані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що кінцевий період нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних позивач пов`язує із винесенням 07.05.2020 року постанови про закінчення виконавчого провадження, однак, суд не врахував, що у постанові державного виконавця є посилання на платіжні доручення від 28.04.2020 року та 06.05.2020 року, а тому інфляційні втрати та три проценти річних обраховані неправильно, так як у зв`язку із частковою сплатою боргу, з 28.04.2020 року сума простроченого боргу була вже меншою.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції відкрив провадження у справі за відсутності сплати позивачем судового збору та без вирішення на цій стадії процесу клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору.

Доводи апелянта в частині скасування додаткового рішення суду стосуються порушення судом вимог процесуального закону при вирішенні питання відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу.

Апелянт звертає увагу, що позивач не надала платіжного документа, який би підтверджував оплату нею витрат на правничу допомогу адвоката, тому її вимога про відшкодування таких витрат не підлягала задоволенню.

Також апелянт наголошує, що позивач у своїй позовній заяві, яка є першою заявою по суті, лише вказала орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу 5000 грн., однак, не подала суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести.

Крім того, апелянт вважає, що повному розрахунку з адвокатом повинна була передувати сплата позивачем гонорару, однак, таких дій позивачем вчинено не було, а тому у товариства відсутні підстави оплачувати позивачу ті витрати, яких вона фактично не понесла.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27.04.2021 року, є дата складення повного судового рішення, яке з урахуванням відпустки судді Цяцяка Р.П., складено 11.05.2021 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Судом встановлено, що 20.01.2016 року Старосамбірським районним судом Львівської області видано виконавчий лист №455/785/14-ц про стягнення з ТОВ «Мрія» на користь ОСОБА_1 7361 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 103456 грн. на відшкодування моральної шкоди, що сумарно становить 110817 грн.

Виконавчий лист видано на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2015 року у справі №455/785/14-ц, яке набрало законної сили.

У зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за вказаним рішенням суду, постановою Львівського апеляційного суду від 28.02.2019 року у справі №453/143/18 позивачу ОСОБА_1 присуджено з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 26954 грн. 34 коп., а рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 08.05.2019 року у справі №453/312/19 14274 грн. 96 коп.

Так, зокрема, 14274 грн. 96 коп. інфляційних втрат та трьох процентів річних позивачу присуджено рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 08.05.2019 року за період з 01.03.2018 року по 13.03.2019 року включно.

07.05.2020 року головним державним виконавцем Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №50060605 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа №455/785/14-ц, у якій, зокрема, зазначено, що ТОВ «Мрія» оплачено в повному обсязі борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій, що підтверджується платіжними дорученнями №1538 від 28.04.2020 року, №1585 від 06.05.2020 року та №1586 від 06.05.2020 року.

З урахуванням того, що у постанові державного виконавця не зазначено, які саме платіжні доручення стосуються сплати боржником заборгованості за виконавчим листом, а відповідач, заперечуючи вимоги позивача та маючи, як сторона виконавчого провадження, право на отримання копій документів виконавчого провадження, не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду докази на підтвердження сплати ним боргу 28.04.2020 року, тому суд першої інстанції правильно взяв до уваги названу вище постанову про закінчення виконавчого провадження, як доказ виконання боржником судового рішення в повному обсязі.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача у користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 14.03.2019 року по 07.05.2020 року згідно з наданим позивачем розрахунком, правильність якого не була спростована відповідачем іншими належними доказами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу відповідача на рішення суду першої інстанції від 10.09.2020 року необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Що ж стосується доводів апелянта в частині вирішення питання витрат на правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).

З матеріалів справи встановлено, що для підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача надано укладений з адвокатом договір на представництво інтересів позивача та додатковий договір, якими закріплено обов`язок позивача оплатити надані адвокатом послуги та визначено порядок їх оплати із встановленням вартості однієї години виконаних адвокатом робіт, детальний опис робіт із розрахунком наданих послуг адвокатом по даній справі та акт виконаних робіт/наданих послуг, підписаний сторонами (а.с.69-72).

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано платіжного документа на підтвердження оплати витрат на правничу допомогу, спростовується доводами протилежної сторони про те, що згідно з п.2 додаткового договору, оплата здійснюється позивачем не пізніше спливу одного місяця з моменту набрання законної сили рішенням суду в даній справі.

Отже, доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу, а тому апеляційну скаргу на додаткове рішення необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2020 року та додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 травня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Ніткевич А.В.