Провадження № 22-ц/802/43/21 Категорія: 16 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

секретар Ковалько О. М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного Управління Держгеокадастру у Волинській області, Піддубцівської сільської ради Луцького району про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування рішення Піддубцівської сільської ради за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , Головного Управління Держгеокадастру у Волинській області, Піддубцівської сільської ради Луцького району про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування рішення Піддубцівської сільської ради №6/6.10 від 20.09.2011 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність.

З позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій вона просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:3918 в с.Гаразджа Луцького району загальною площею 0,12 га для ведення садівництва, яка зареєстрована за ОСОБА_3 .

Вказує, що між нею та відповідачем виник спір щодо земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:3918 в с.Гаразджа Луцького району загальною площею 0,12 га для ведення садівництва, оскільки ОСОБА_3 видано державний акт на земельну ділянку, яка включає земельну ділянку, яка раніше була передана у власність позивачу. Оскільки існує велика ймовірність вважати, що відповідач має можливість відчужити дане майно на користь інших осіб, то невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести в майбутньому до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, ускладнення ефективного захисту або поновлення порушених прав позивача.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.11.2020 відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідачі не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 0,06 га, кадастровий номер :02:001:3918, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 18.12.2001.

Рішенням Піддубцівської сільської ради від 20.09.2011 №6/6.10 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність» ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку в с.Гаразджа, Луцького району загальною площею 0,1200 га в тому числі для ведення садівництва - 0,1200га.

На підставі даного рішення 04.01.2012 ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯМ №447894 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер: :02:001:3918 на площу 0,1200 га, яка включає земельну ділянку площею 0,06 га, що належить ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що рішення Піддубцівської сільської раді від 20.09.2011 №6/6.10 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність» та державна реєстрація права власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:3918 за ОСОБА_3 в частині належній ОСОБА_2 на праві власно земельної ділянки площею 0,06 га є незаконною, а Державний акт не відповідає закону та порушує її права власника земельної ділянки, а тому є недійсним.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову зазначила, що ОСОБА_3 найближчим часом може відчужити земельну ділянку, яка належать їй, на користь третіх осіб. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 149-150, 153 ЦПК України, та виходив із того, що позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову. Відсутнє обгрунтування, що обраний вид забезпечення є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З системного аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 обґрунтовує вимоги необхідністю не допустити відчуження земельної ділянки.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 , всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не довела існування реальної загрози ефективного захисту порушеного чи оспорюваного права та інтересів позивача, а також не навела обставин, з яких суд може зробити висновок про можливе утруднення чи неможливість виконання рішення суду в разі задоволення позову та невжиття відповідних заходів до його забезпечення.

Позивачем не подано доказів та не наведено обгрунтованих припущень з яких можна було б зробити висновок, що відповідач має намір відчужити земельну ділянку, рішення щодо передачі у власність якої і Державний акт оспорюється.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та є суб`єктивною оцінкою обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367-368, 374, 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді