31.03.2021 Єдиний унікальний номер 205/1502/21
Єдиний унікальний номер 205/1502/21
Провадження № 2/205/1732/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 лютого 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року цивільна справа була прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач у своєму позові посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 1997 року, укладеного на товарній біржі «Катеринославська», йому та відповідачеві ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . 10 липня 2015 року відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, від якого у них народився малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було розірвано. Відповідач ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично у спірному житловому приміщенні не проживають, матеріальної допомоги на утримання житлового приміщення не надають, комунальні послуги не сплачують. Відповідач ОСОБА_2 постійно має заборгованості перед кредитними установами, у зв`язку із чим на позивача чинять тиск колектори. Позивач неодноразово ставив питання про зняття відповідачів з реєстрації у спірній квартирі, проте, у добровільному порядку вони зніматися з реєстрації не бажають. Позивач у своїх позовних вимогах просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 стягнути судові витрати у справі.

Відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачами відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено.

Третій особі Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду подано не було.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 1997 року, зареєстрованого на товарній біржі «Катеринославська», позивачеві ОСОБА_1 та відповідачеві ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Згідно з довідкою про склад сім`ї № 1514 від 15 лютого 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований позивач та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було розірвано (а.с. 15-16).

Актами про непроживання, складеними 15 лютого 2021 року сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , встановлено, що ОСОБА_3 з малолітнім ОСОБА_4 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з 2018 року по теперішній час фактично не проживають, їх особисті речі у квартирі відсутні (а.с. 12, 13).

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення, суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Частиною 1 ст. 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2018 року, не можуть бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач ОСОБА_2 згідно із договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07 квітня 1997 року, посвідченого товарною біржею «Катеринославська», є співвласником квартири АДРЕСА_1 , тому підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, на теперішній час немає.

Крім того, слід зазначити, що у разі задоволення позовних вимог були б порушені права відповідача як співвласника квартири, у тому числі щодо вільного користування на свій власний розсуд належним йому майном, яким у даному випадку є спірна квартира, тому вирішення питання стосовно реєстрації свого місця проживання за місцем знаходження квартири є виключним правом відповідача, яке охороняється законом.

Разом з тим посилання позивача, що відповідач постійно має боргові зобов`язання перед кредитними установами, а також факт його не проживання у спірній квартирі належними доказами не підтверджені.

Спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг з можливістю отримання субсидії по житлово-комунальним послугам (чим вмотивовано озвучену позивачкою позицію в суді першої і апеляційної інстанцій), можуть бути вирішені іншим шляхом, зокрема розподілом особових рахунків або стягнення нанесених витрат у судовому порядку.

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 і малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживають у спірній квартирі з 2018 року.

Посилання на те, що ОСОБА_3 і малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратили право користування житловим приміщенням, позивач обґрунтував тим, що відповідачі, без поважних причин не проживають у спірному житловому приміщенні з 2018 року. Такі доводи не можуть бути підставою для визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Як зазначає сам позивач у позовній заяві, що між його сином, відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , шлюбні відносини припинені, а заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року, копію якого позивач надає до матеріалів справи, шлюб між ними було розірвано, тому ОСОБА_3 , а також малолітній син відповідачів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі не проживають, фактично проживаючи в іншому житловому приміщенні. Тому, це є поважною причиною для не проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 і сам по собі факт їх не проживання в спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Оскільки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теперішній час не досяг десятирічного віку, місцем його проживання є місце проживання, у тому числі зареєстроване, його батьків, у даному випадку його матері ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, немає, то і у задоволенні аналогічних позовних вимог стосовно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачеві слід відмовити.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які було надано позивачем, доказів неповажності причин не проживання відповідачів ОСОБА_3 і малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові надано не було, а відповідач ОСОБА_2 є співвласником спірного житлового приміщення, суд не вбачає законних підстав визнавати їх такими, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , тому позивачеві у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позовної заяви, у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 29, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч. 6 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , за адресою: АДРЕСА_3 ), які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради (місцезнаходження за адресою: 49064, м. Дніпро, пр. Сергія Нігояна, буд. 77) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Судовий витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: