Номер провадження: 22-ц/813/4391/21
Номер справи місцевого суду: 520/6983/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 1995 року. 09 жовтня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано в судовому порядку.

У період шлюбу в 2003 році сторони придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за відповідачем.

У зв`язку з тим, що відповідач заперечує право власності позивача на вказане майно, що набуте в період шлюбу, чинить перешкоди у користуванні власністю, позивач була вимушена звернутись до суду з дійсним позовом, посилаючись на те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції до участі у справі залучено третю особу - ОСОБА_3 .

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів, який обгартував тим, що 30 вересня 1995 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб.

27 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики на грошову суму у розмірі 8600 доларів США, з метою покупки нерухомості для сім`ї.

07 листопада 2003 року між АКБ «Правекс-Банк» з однієї сторони та ОСОБА_1 - з іншої, укладено кредитний договір № 25006-197/03Р на загальну суму 20 000 доларів США з оплатою 14 відсотків річних для споживчих цілей.

07 листопада 2003 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_1 - з іншої, укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на суму 28 600 доларів США.

10 березня 2009 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_8 укладено договір № 22/09 на виконання ремонтно-монтажних робіт, з метою проведення ремонтних робіт квартири за адресою: АДРЕСА_2 . З метою оплати вищевказаних ремонтних робіт 02.10.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики на загальну суму 21 750 дол. США.

25 жовтня 2011 року між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_1 укладено договір страхування майна (квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) за GA.252.997523.3071, за яким відповідно до рахунку-фактури № 84 / від 02.11.2011 року ОСОБА_1 сплачено страхову премію в розмірі 1 366 грн.

В період з 2003 по 2014 роки ОСОБА_1 погашено кредит, що підтверджуються довідкою, виданою Превекс-Банк за № 4134/12-01-2БТ від 07.09.2017 року.

Позивач за зустрічним позовом стверджував, що його доходу на час придбання квартири та погашення кредитного боргу вистачало лише на побутові потреби сім`ї, а погашення кредиту стало можливим лише завдяки грошовим коштам ОСОБА_3

08 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким в період 2003-2014 років ОСОБА_3 надав для ОСОБА_1 грошові кошти, в розмірі необхідному для погашення щомісячного кредитного боргу за кредитним договором № 25006-197/03Р від 07 листопада 2003 року, що в загальній сумі становить 37643 долари США.

За наслідком викладеного, ОСОБА_1 стверджував, що ним залучено та витрачено на придбання та ремонт квартири, загальну суму в розмірі 68045,50 доларів США, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив суд розділити майнові обов`язки колишнього подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 вказаних коштів, а саме 34022,70 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 869280,80 грн. та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 .

Здійснено розподіл спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , наступним чином:

- Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 .

- Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , наступним чином:

- Виділено ОСОБА_1 в користування: житлову кімнату «3», площею 17,4 кв. м., житлова кімната «4», площею 9,9 кв. м., балкон площею 0,8 кв. м., разом загальною площею 28,1 кв. м., житловою площею 27,3 кв. м.

- Виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату «7», площею 11,9 кв. м., житлову кімнату «8», площею 11,9 кв. м., лоджію, площею 2,9 кв. м., разом загальною площею 26,7 кв. м., житловою площею 23,8 кв. м.

Інші приміщення місця загального користування: 1- коридор, площею 12,3 кв. м.; 2- кухня, площею 9,6 кв. м.; 5- ванна, площею 2,7 кв. м.; 6- туалет, площею 1,3 кв. м.; 9- вбудована шафа, площею 0,6 кв. м., залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам законодавства рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що:

- 30.09.1995 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 був зареєстрований шлюб, актовий запис №74;

- 07 листопада 2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. було посвідчено договір купівлі-продажу, зареєстровано за №12937, на підставі якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_4 , за ціною 152495,00 грн, що еквівалентно 28 600 доларів США.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 20.09.2017 року за №488636.72.17, на підставі зазначеного договору купівлі-продажу, право власності на квартиру АДРЕСА_4 , було зареєстровано за ОСОБА_1 ;

- 07.11.2003 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №25006-197/03Р, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 20000 доларів США, зі сплатою 14% відсотків річних терміном з 07.11.2003 року по 07.11.2013 року;

- 09.12.2003 року в забезпечення виконання умов вказаного договору, між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстрований в реєстрі за №14612, за умовами якого ОСОБА_1 передав в заставу банку квартиру АДРЕСА_4 ;

- відповідно до довідки ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 07.09.2017 року за №4134/12-01-2БТ, підтверджено, що 07.11.2003 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №25006-197/03Р, умови і заборгованість за яким ОСОБА_1 повністю погашено 09.01.2014 року. Зазначено, що станом на 05.09.2017 року зобов`язання за вказаним кредитним договором значаться виконаними в повному обсязі.

- рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 09.10.2014 року по справі №518/937/14-ц, яке набрало законної сили 21.10.2014 року зазначений шлюб між сторонами був розірваний та ОСОБА_9 повернуто дошлюбне прізвище « ОСОБА_11 »;

- 07.11.2014 року ОСОБА_12 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 , за наслідком чого змінила прізвище на « ОСОБА_14 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (стаття 3 СК України).

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 5 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18) та у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Встановивши, що спірна квартира була придбана за рахунок кредиту, який погашений у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що даний об`єкт нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності, врахувавши, що ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що ним були внесені в погашення вартості квартири, як і в погашення заборгованості за кредитним договором, грошові кошти, які належали йому особисто, внаслідок чого відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

При цьому суд першої інстанції слушно зазначив, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не заявлялись вимоги щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю, а відтак відповідні обставини не є предметом розгляду справи.

Набувши обґрунтованого висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, суд першої інстанції також обґрунтовано і послідовно вважав, що дана квартира підлягає поділу в ідеальних частках, виходивши з їх рівності, про що позивачкою заявлені відповідні вимоги.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю

Виходячи зі змісту положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном згідно з розмірами належних їм часток.

Вірно визначившись з правовідносинами щодо поділу спільного майна подружжя, які виникли між сторонами, суд першої інстанції вірно застосував норми права, якими ці правовідносини врегульовані, а також правову позицію Верховного суду України, яка викладена у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 і зводиться до того, що суд виділяє в користування сторонам спору частки, що відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 14 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Встановивши відсутність між сторонами домовленості щодо порядку користування цим житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що дана квартира підлягає поділу шляхом визнання права власності за кожним по Ѕ частці вказаної квартири.

Набувши такий висновок щодо майна, суд врахував не лише відсутність між сторонами домовленості щодо порядку користування цим житловим приміщенням, а і наявність заперечення відповідача проти позову, у тому числі в частині користування позивачкою цим житловим приміщенням, з огляду на те, що позивач стверджувала, що відповідач перешкоджає у праві користування квартирою, не надає ключі від вхідних дверей та не надає доступу до майна позивача, яке знаходиться в квартирі, що в свою чергу не спростовувалось відповідачем по справі та заперечувалось право позивачки на зазначене майно і проживання в ньому.

Відповідно до висновку експерта №81/18 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 10.12.2018 року судовим експертом Рапач К.В., найбільш раціональний варіант порядку користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 , є:

- виділення в користування особи 1 з часткою 1/2 житлову кімнату «3», площею 17,4 кв.м., житлову кімнату «4», площею 9,9 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., разом загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м.;

- виділення в користування особи 2 з часткою Ѕ житлову кімнату «7», площею 11,9 кв.м., житлову кімнату «8», площею 11,9 кв. м., лоджію, площею 2,9 кв. м., разом загальною площею 26,7 кв. м., житловою площею 23,8 кв. м.;

- приміщення: 1- коридор, площею 12,3 кв. м.; 2- кухня, площею 9,6 кв. м.; 5- ванна, площею 2,7 кв. м.; 6- туалет, площею 1,3 кв. м.; 9- вбудована шафа, площею 0,6 кв. м., залишаються в загальному користуванні всіх співвласників.

Під час розгляду справи позивачем заявлено визначення за нею в користування приміщення житлової кімнати, визначені судовим експертом, як для Особи 2, за відповідачем, як для Особи 1, з більшою площею.

Судом враховано, що на протязі всього розгляду справи з боку відповідача будь-яких заперечень з приводу вказаного висновку експерта не надходило, висновок експерта не спростований, можливі варіанти встановлення такого порядку користування житловим приміщенням не спростовані, враховуючи ту обставину, що запропоноване позивачем визначення порядку користування квартирою не призведе до значного збільшення та зменшення житлової площі відповідно позивача та відповідача по відношенню до площі, яка їм припадає відповідно до частки у праві спільної часткової власності, а відтак суд вважав встановлений судовим експертом можливий варіант визначення порядку користування спірною квартирою, який визнаний позивачем, прийнятним та таким, що відповідає діючому законодавству. При цьому, суд вважав за можливе відійти в незначних обсягах від відповідності часток співвласників, що їм належать на праві спільної часткової власності, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

Як вже зазначалось, суд достовірно встановив невизнання відповідачем права позивачки на проживання в спірній квартирі, яка є її співвласником, і з урахуванням цього вірно захистив право позивачки на користування квартирою шляхом задоволення її вимог про вселення до зазначеної квартири.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 34022 долара 70 центів США. Суд зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 надано до суду розписку від 27.10.2003 року, відповідно до якої він отримав у ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 8 600 доларів США, для придбання квартири АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути по першій вимозі.

Також надано розписку від 02.10.2009 року, за умовами якої ОСОБА_1 підтвердив, що отримав у ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 21750 доларів США, для проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути по першій вимозі.

08.01.2014 року ОСОБА_1 склав розписку, що отримував у ОСОБА_3 в позику у період з 07.12.2003 року по 07.01.2014 року грошові кошти в сумі 37643 долара США для погашення заборгованості по кредиту, які зобов`язався повернути по першій вимозі.

Тобто ОСОБА_1 склав три розписки на підтвердження отримання ним одноособово в позику у ОСОБА_3 грошові кошти в загальній сумі 67993 долара США.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлюється, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Обґрунтовуючи те, що вищевказані договори позики, укладені ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, останній посилався на те, що грошові кошти, одержані за цими договорами використані для придбання спірної квартири та проведення в ній ремонту.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 достовірно не підтверджено, що саме запозичені за розписками у ОСОБА_3 грошові кошти ним були витрачені на придбання квартири та проведення в ній ремонтних робіт.

Так, на підтвердження проведення ОСОБА_1 ремонту в квартирі АДРЕСА_1 надані накладні на придбання будівельних матеріалів та рахунки про сплату певних грошових сум за період з березня по серпень 2009 року.

Розписка, за умовами якої ОСОБА_1 підтвердив, що отримав у ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 21750 доларів США, для проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_1 , датована 02.10.2009 року.

Тобто дана розписка фактично носить констатуючий з боку ОСОБА_1 характер визнання перед ОСОБА_3 обставин, що отримані у позику ОСОБА_1 кошти витрачені ним на ремонт квартири з урахуванням придбаних матеріалів для проведення ремонту.

Так само і розписка яка датована 08.01.2014 року носить характер підтвердження взяття коштів за період з грудня 2003 року по 2014 рік із зазначенням цільової витрати на погашення кредиту без деталізації дат і періодичності і розміру отриманих сум.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги дані докази, як такі, що достовірно підтверджують, що саме запозичені за розписками у ОСОБА_3 грошові кошти ним були витрачені на придбання квартири та проведення в ній ремонтних робіт.

Судова колегія погоджується і з висновком районного суду, що у разі набуття чинності рішення суду за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики і сплати ОСОБА_1 заборгованості за відповідними договорами позики, останній не позбавлений звернутись до ОСОБА_2 в порядку регресу зі стягнення Ѕ вартості зазначених коштів.

Проте належних, достатніх і достовірних доказів про виплату ОСОБА_1 позики на користь ОСОБА_3 не надано як при розгляді справи в районному суді, так і в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що суд протиправно не відступив від рівності часток в порядку ст. 70 СК України, незважаючи на заяву відповідача за основним позовом і не взяв до уваги свідчення дітей сторін, що позивачка ухилялась від їх утримання, не можуть бути взятими до уваги, оскільки представником відповідача не доведено подання даних доказів до районного суду, а відповідаючи на запитання головуючого представник відповідача послався, що він робив в суді першої інстанції відповідну заяву усно і без належної фіксації, а заяву у письмовому вигляді через канцелярію суду також не подавав. Також представником відповідача не доведено подання відповідних заперечень проти рівності часток в районному суді.

Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують і фактично зведені лише до незгоди з цими висновками без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.10.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова