ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м Черкаси

справа № 712/775/15-ц провадження № 22-ц/821/91/21 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

секретаря: Анкудінов О.І.

учасники справи:

заявник: старший державний виконавець Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ Сніцар Наталія Петрівна;

боржник: ОСОБА_1 ;

стягувач: кредитна спілка «Добросвіт»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2015 року (постановлену в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Пироженко С.А.) у справі за поданням Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за межі України.

в с т а н о в и в :

Описова частина

23 січня 2015 року старший державний виконавець Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ Сніцар Н.П. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 .

В обґрунтування вказаного подання зазначено, що на виконанні у Придніпровському відділі державної виконавчої служби Черкаського МУЮ перебуває зведене виконавче провадження № 29843230, до складу якого входять два виконавчі провадження, а саме: виконавчий лист № 2-3872 від 05 грудня 2009 року, виконавчий лист № 2-3855 від 10 грудня 2013 року Придніпровського районного суду м. Черкаси про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь КС «Добросвіт» на загальну суму 86 521 грн. 70 коп.

Станом на 19 січня 2015 року боржником не вчинено дій, спрямованих на добровільне виконання рішення суду, в зв`язку з чим державний виконавець звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2015 року подання Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ в Черкаській області задоволено.

Тимчасово обмежено в праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених судовим рішеннями Придніпровського районного суду м. Черкаси по стягненню з ОСОБА_1 на користь юридичних осіб та держави 101 536 грн. 77 коп. або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що боржником не вчиняється дій, спрямованих на добровільне виконання рішення суду, тому суд врахувавши ухилення боржника від сплати коштів, з метою повного, своєчасного виконання рішення суду прийшов до висновку про необхідність задоволення подання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 оскаржила вказану ухвалу до суду апеляційної інстанції. Зазначила, що жодних документів, в тому числі повідомлень, повісток про розгляд подання державного виконавця вона не отримувала, не повідомлялася іншими засобами зв`язку про розгляд справи та не отримувала копію ухвали суду. Просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2015 року як незаконну та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні подання державного виконавця.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи подання державного виконавця дійшов помилкового висновку щодо факту ухилення боржником від виконання рішення суду.

Так із змісту самого подання вбачається, що 23 жовтня 2013 року державним виконавцем було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки майнового стану боржника та описано Ѕ частину квартири, яка належить боржнику на праві приватної власності. Також, в матеріалах справи міститься постанова державного виконавця про арешт майна боржника від 15 березня 2010 року, згідно якої державний виконавець наклав арешт на наступне майно: Ѕ частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 та квартиру за адресою АДРЕСА_3 .

Крім того, з 2014 року з боржника щомісячно із заробітної плати відраховуються кошти на погашення заборгованості відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату від 08 липня 2014 року.

З вищевказаних обставин вбачається, що боржник ОСОБА_1 ніяким чином не ухиляється від виконання рішень судів, на її майно накладено арешт та відраховуються кошти із заробітної плати, що свідчить про наміри ОСОБА_1 виконати рішення судів про стягнення заборгованості. Тому висновок суду про доведення факту ухилення від виконання рішення судів є помилковий.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

12 січня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання Придніпровського відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку із запровадженням карантину через спалах корона вірусної інфекції.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність в судовому засіданні представників та сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів звертає увагу, що клопотання Придніпровського відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) не містить підтверджень про перебування на самоізоляції працівників відділу чи тимчасового припинення роботи установи.

Крім того, представник Придніпровського відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) не був позбавлений права та можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (в тому числі поза межами приміщення суду), проте таким правом сторона не скористалася.

З метою дотримання строків розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про розгляд справи за відсутності представника Придніпровського відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), оскільки їхнє клопотання про відкладення справи не містить обгрунтованих доказів неможливості забезпечення явки представника в судове засідання (в тому числі з використанням альтернативних способів відеоконференції поза межами суду), а матеріали справи місять всі необхідні докази для правильного вирішення спору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, боржник не вживає ніяких заходів щодо виконання рішення судів про стягнення з неї заборгованості на користь стягувача КС «Добросвіт», а отже це дає підстави вважати суду доведеним факт ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків.

В розумінні п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов`язків за рішенням суду, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В силу ст. 13 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордоном у випадках, передбачених п. 1-9 ч. 1 цієї статті.

Приймаючи до уваги узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховного Суду від 01 лютого 2013 року ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Наявність у боржника невиконаних зобов`язань за рішенням суду сама по собі, не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом п.5 ч.1 ст.6 Закону України „Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобов`язань, але і ухилення від їх виконання.

Ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом

і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеши Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що державний виконавець здійснював ряд необхідних та передбачених чинним законодавством дій для належного забезпечення виконання рішень судів.

Однак, факт навмисного ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, в даному випадку ґрунтується лише на припущеннях державного виконавця, який в заяві про тимчасове обмеження виїзду за межі території України зазначив, що оскільки боржник добровільно не погашає заборгованість, тому має на меті умисел своїми свідомими діяннями чи бездіяльністю ухилятися від виконання рішення суду.

В матеріалах справи містяться постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 13) вбачається, що державним виконавцем накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на Ѕ частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 та квартиру за адресою АДРЕСА_3 .

Крім того, до матеріалів апеляційної скарги долучено постанову головного державного виконавця Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ від 08 липня 2014 року про звернення стягнення на доходи боржника, з якої вбачається, що з 2014 року щомісячно із заробітної плати відраховуються кошти. До даної постанови ОСОБА_1 додано ксерокопії квитанцій про відрахування із заробітної плати боржника відповідних сум по погашенню боргу ОСОБА_1 .

Тому, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів враховує і вищевказану обставину та при постановленні свого висновку також бере до уваги той факт, що боржник не перешкоджає виконанню рішень суду шляхом надання відомостей про наявне майно та згоди на відрахування платежів із заробітної плати та не уникає від такого виконання.

Згідно ч. 3 ст. 441 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Особа, про обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання, викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

Отже, право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України виникає у державного виконавця лише у випадку доведення і обґрунтування факту умисного ухилення останнього від виконання своїх зобов`язань.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтвердили факт умисного ухилення боржника, від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням суду.

Сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 січня 2015 року у справі за поданням Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за межі України скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні подання старшого державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Сніцар Наталії Петрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 13 січня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

О.В. Карпенко