Справа № 133/3487/20
Провадження № 22-ц/801/2218/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 рокуСправа № 133/3487/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №133/3487/20 за позовом Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації до ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача вчинити дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 06 серпня 2021 року, яке ухвалене суддею Кучерук І.М. в Козятинському міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 16 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року Департамент соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача вчинити дії, мотивуючи позовні вимоги тим, що у 2010 році інвалід війни І групи ОСОБА_3 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями» від 19 липня 2006 року №999 та згідно з наказом Головного управління праці та соціального захисту населення обласної державної адміністрації від 09 грудня 2010 року №03/03-11950, безкоштовно отримав автомобіль Славута ЗАЗ-110308-44 (модифікація М), 2010 року випуску.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивач письмово повідомляв відповідача ОСОБА_1 про її право переоформити автомобіль на своє ім`я за умови сплати його залишкової вартості, а у разі неможливості її сплати - повернути автомобіль, однак, відповідач не сплатила вартість автомобіля і добровільно не повернула його Департаменту соціального захисту Хмельницької облдержадміністрації, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, позивач просив зобов`язати відповідача повернути автомобіль Славута ЗАЗ-110308-44 (модифікація М), яким ОСОБА_3 , інвалід війни І групи, був забезпечений через органи соціального захисту населення та стягнути судові витрати.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 06 серпня 2021 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації автомобіль Славута ЗАЗ-110308-40 (модифікація М), яким ОСОБА_3 , інвалід війни І групи, був забезпечений через органи соціального захисту населення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації судові витрати у виді судового збору в розмірі 2102 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції не досліджено обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просила рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 06 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати позивача вилучити автомобіль за власні кошти та стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що у 2010 році інвалід війни І групи ОСОБА_3 відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 (далі також - Порядок) та на підставі рішення Головного управління праці та соціального захисту населення обласної державної адміністрації від 09 грудня 2010 року №03/03-11950 безкоштовно отримав автомобіль Славута ЗАЗ-110308-44 (модифікація М) (а.с.5).

З 2012 року Головне управління праці та соціального захисту населення обласної державної адміністрації перейменоване в Департамент соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він є батьком ОСОБА_1 . Після його смерті автомобіль залишився у члена сім`ї ОСОБА_3 - його дочки ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідам і дітям-інвалідам надаються безоплатно або на пільгових умовах послуги з соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони для письмового спілкування тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо) на підставі індивідуальної програми реабілітації, автомобілі - за наявності відповідного медичного висновку.

Після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім`ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Технічні та інші засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім`ї померлого інваліда, дитини-інваліда в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 16 Порядку № 999 передбачено, що іншому члену сім`ї померлої особи з інвалідністю, який зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю на час смерті, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті особи з інвалідністю до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлої особи з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції Фонду вартості автомобіля з урахуванням розрахункової вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього особою з інвалідністю.

Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.

Автомобіль, отриманий інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда, вилучається відповідними органами державної виконавчої служби за рішенням суду за поданням головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась з письмовою заявою до позивача з проханням надати дозвіл на переоформлення автомобіля на себе (дочку померлого ОСОБА_1 ) за умови сплати залишкової вартості автомобіля (а.с.46).

Листом від 30 листопада 2016 року № 04.03-16750 Департамент із посиланням на п.16 Порядку № 999, відмовив у наданні дозволу на викуп автомобіля ЗАЗ-110308-44, оскільки відповідач не була зареєстрована на час смерті інваліда за місцем його реєстрації (а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не оскаржувала в судовому порядку відмову Департаменту від 30 листопада 2016 року №04.03-16750.

Таким чином, в обґрунтування наявності підстав для задоволення позову позивач посилається на відсутність правових підстав у наданні дозволу на викуп автомобіля, оскільки ОСОБА_1 зобов`язана була вчинити певні дії протягом шести місяців після смерті батька, а саме повернути автомобіль структурному підрозділу з питань соціального захисту населення або сплатити залишкову вартість автомобіля та здійснити перереєстрацію на своє ім`я.

Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_3 зазначений вище автомобіль не був повернутий Департаменту, отже позовні вимоги є доведеними.

Відповідно до пункту 3 Порядку до членів сім`ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

«Член сім`ї» - це «наскрізний» суб`єкт декількох галузей права». При цьому в різних галузях права, а нерідко і в окремих нормативних актах у межах однієї галузі коло членів сім`ї визначається по-різному. У свою чергу, залежно від вирішення питання про суб`єктний склад сім`ї визначається коло учасників сімейних відносин, носіїв комплексу сімейних особистих та майнових прав і обов`язків. Поняття близьких родичів та членів сім`ї міститься у пункті 1 частині першій статті 3 КПК України. До них, зокрема, належать: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Вимогами статті 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, а не іншими нормативними актами.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року у справі № 15-рп/2001 скасовано інститут прописки та визначено, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальніустанови, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Визначено поняття реєстрація: це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання її померлого батька не може бути доказом того, що вона не проживала з ним, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно із статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що особа не проживала з членом сім`ї на час його смерті, якщо обставини, визначені пунктом 16 Порядку № 999, підтверджуються іншими доказами.

Отже, відповідач мала право на переоформлення спірного автомобіля після смерті батька, проте така відмова Департаменту не була нею оскаржена в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року справа №738/2301/16-ц та від 04 березня 2020 року справа №750/4409/17.

Щодо застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин строки позовної давності.

Установивши, що позов є доведеним, але позивач дізнавшись у листопаді 2016 року про незаконність перебування спірного автомобіля у користуванні відповідача, з указаним позовом звернувся лише у грудні 2020 року, а тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просила відповідач ОСОБА_1 (а.с.28).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року справа №294/89/16-ц.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про відмову в задоволенні позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, підлягають відшкодуванню з позивача Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації на користь відповідача ОСОБА_1 .

При поданні апеляційної скарги нею було сплачено 3153 грн (а.с.81), тому з позивача підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір понесений у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанцій в розмірі 3153 грн.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката Кузьмінського Ю.В. в розмірі 4000 грн, які підтверджуються: договором про надання правової допомоги від 23 березня 2021 року; свідоцтвом про право на заняття ОСОБА_2 адвокатською діяльністю №671; актом наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 26 березня 2021 року в цивільній справі №133/3487/21 від 26 березня 2021 року, згідно якого витрати склали 4000 грн; квитанцією №292419 від 23 березня 2021 року, згідно якої вартість послуги скала 4000 грн (а.с.30 - 35).

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вважає, що з позивача Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 4000 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 06 серпня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації до ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача вчинити дії - відмовити.

Стягнути з Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн, а також 4000 (чотири тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 жовтня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Міхасішин І.В.

Стадник І.М.