Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4338/20 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 31 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М.

у цивільній справі №274/4338/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа-Бердичівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок площами 0,2500 га. і 0,1871 га. по АДРЕСА_2 , укладений 26.12.2008 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Бердичівської районної державної нотаріальної контори, р.№ 3-3853. В обґрунтування поданого позову зазначав, що 26.12.2008 року між ним та відповідачем було укладено оспорюваний договір. Разом з тим, тексту договору він не читав, копії договору не отримував, вважаючи, що в ньому передбачено всі обумовлені ними взаємні права та обов`язки щодо надання йому необхідних умов довічного утримання. Перші роки після укладення договору відповідач сумлінно виконував свої зобов`язання, але згодом придбав будинок в сусідньому селі, де і проживає з родиною, переставши надавати йому належне забезпечення та догляд. На даний час він проживає один і у зв`язку зі значним погіршенням стану його здоров`я вимушений звертатися за допомогою до знайомих та друзів, а згодом і до його сестри - ОСОБА_3 про надання йому постійної турботи, догляду та піклування в обмін на те, що він з нею укладе договір довічного утримання.

Нещодавно йому стало відомо що між ним та відповідачем був укладений не договір довічного утримання, як він вважав, а договір дарування, чого він в дійсності не бажав. Вважає, що договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, і є удаваним правочином. Тому його необхідно визнати недійсним в судовому порядку.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Бердичівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним - відмовлено за безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що судом не враховано об`єктивних обставин справи. При цьому, суд залишив поза увагою важливі об`єктивні обставини свідомого введення в оману відповідачем та його свідками щодо реальних причин укладення договору дарування. Крім того, судом проігноровано ту обставину, що перші роки після укладення договору відповідач сумлінно виконував свої зобов`язання, але згодом придбав будинок у сусідньому селі, де почав проживати разом зі своєю сім`єю, переставши надавати належне забезпечення та догляд позивачу. Вважає, неправомірною позицію суду, що не застосував до вказаних правовідносин положення ч.2 ст.235 ЦК України, якими передбачається, якщо правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, на думку апелянта, договір довічного утримання є фактично договором дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, а отже є удаваним правочином.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 534015 ОСОБА_4 є інвалідом другої групи з 12.02.2019 року - безтерміново (а.с. 7).

Відповідно до висновку ЛКК № 73 від 01.07.2019 року ОСОБА_1 1949 р.н. потребує протезування ортопедичною паличкою (а.с. 11).

Як вбачається із Форми індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається МСЕК від 25.02.2019 року, судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1949 р.н. є інвалідом 2 групи протягом останніх трьох років, тобто з 2016 року (а.с.12).

Згідно копій талонів - повідомлень єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви ( повідомлення) про кримінальне правопорушення судом встановлено, що 26.12.2019 року о 09-16 та 18-39 , 16.01.2020 року о 15-49, 23.01.2020 року о 16-45, 11.01.2020 року о 17-17 , 11.01.2020 року о 15-12 ОСОБА_1 повідомляв органи поліції про конфлікти з відповідачем (а.с. 20-22).

Згідно довідки, виданої в.о. старости Велико-п`ятигірського старостинського округу Райгородоцької сільської ради Бердичівського району від 10.01.2020 року ОСОБА_1 , 1949 р.н. дійсно проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження 16.11.2002 року в Великоп`ятигірський сільській раді Бердичівського району Житомирської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , 1949 р.н. та ОСОБА_5 , 1952 р.н. (а.с.9).

26.12.2008 року в м. Бердичеві Житомирської області було укладено договір дарування житлового будинку та 0,2500 га., 0,1871 га. земельних ділянок. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 безоплатно передав у власність (подарував), а ОСОБА_2 прийняв у власність належний дарителю на праві приватної власності цілий житловий будинок АДРЕСА_3 .

Договір дарування від 26.12.2008 року був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., р.№ 3-3853; нотаріусом констатовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін (а.с. 10).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача з підстав їх необґрунтованості.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 1, 2 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

В даному випадку судом встановлено, що договір дарування від 26.12.2008 року повністю відповідає вимогам діючого законодавства України з повним дотриманням норм статей 202, 203 ЦК України, так як не суперечить Цивільному кодексу України, а саме особи, які його вчинили та посвідчили мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину є вільними і відповідало їх внутрішній волі, правочин спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, належним чином посвідчений нотаріально та внесений до Реєстру нотаріальних дій Державною нотаріальною конторою в особі нотаріуса.

В судовому засіданні суду першої інстанції допитано свідків, показам яких судом дана об`єктивна оцінка. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що станом на 26.12.2008 року позивач не потребував сторонньої допомоги та постійного догляду за ним, оскільки з медичних документів встановлено, що другу групу інвалідності він оформив з 12.02.2019 року, а загальна тривалість перебування на інвалідності - з 2016 року.

Також позивач не довів, що укладаючи договір дарування, він насправді мав намір вчинити договір довічного утримання (догляду), а також, що у нього було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження житлового будинку та земельних ділянок, а також не доведено наявності будь-яких умисних дій з боку відповідача, спрямованих на укладення договору дарування з метою приховати інший правочин.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності є не можливим.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, щодо відсутні підстави для застосування строку позовної давності, на якому наполягав відповідач, оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний правочин за своєю природою не є договором довічного утримання, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 19.05.2021 року.