Провадження №2/760/934/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування вказаною квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зняття їх з реєстраційного обліку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.10.2018 року.

Право власності було зареєстровано 12.12.2018 року.

Після оформлення права власності позивач не змогла потрапити до спірної квартири у зв`язку з проживанням у ній відповідачів.

Зазначила, що відповідачі відмовляються у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку та перешкоджають позивачу користуватися та розпоряджатися спірним майном.

Відповідачі не є членами сім`ї власники, між власником квартири та відповідачами не укладався договір найму (оренди).

На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24.03.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

У встановлений ухвалою строк відзив від відповідачів не надійшов.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.10.2018 року.

12.12.2018 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, після оформлення права власності позивач не зміг потрапити до належної йому квартири АДРЕСА_1 , оскільки у ній проживають відповідачі, які не є членами сім`ї позивача.

Позивач просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування вказаною квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зняття їх з реєстраційного обліку, на що слід зазначити наступне.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідним від права самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Оскільки права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (користувачі) також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування спірним житловим приміщенням.

Сервітут припиняється у разі переходу до інших осіб права власності на квартиру. Збереження права користування житлом за членами сім`ї колишнього власника не передбачається, оскільки таке право виникає у членів сім`ї нового власника, а сервітут носить особистий характер.

Відповідно до п. 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того згідно ч. 2 цієї ж статті, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, на думку суду, позивач ОСОБА_1 , який в установленому законом порядку набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , має право вимагати визнання відповідачів, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будучи зареєстрованими в квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушують його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено перелік документів, на підставі яких здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. В цьому переліку, крім інших документів, передбачено надання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили.

Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку, а тому вимоги про зняття відповідачів з реєстрації задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

З урахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідачів в рівних частинах на користь позивача суми сплаченого судового збору 840,70 грн.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 383, 391, 405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 282, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , суму сплаченого судового збору 840,70 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя