Провадження №2/760/1850/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Оксюти Т.Г.
при секретарі Горупа В.В.
розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Свої вимоги мотивував тим, що він з 30.11.1997 року по 02.04.2004 року проходив службу у Збройних Силах СРСР та України, має військове звання, ветеран військової служби.
Наказом Командувача військами Південного оперативного командування від 13.02.2004 року №11-ПМ позивача було звільнено з військової служби в запас за п. 63 п.п. «в».
Наказом командира військової частини (по стройовій частині) А 1651 від 02.04.2004 року №93 позивача було виключено зі списків особового складу частини з 02.04.2004 року і направлено для постановки на військовий облік до Комунарського РВК м. Запоріжжя.
Відповідно до довідки №81 від 29.01.2004 року виданої військовою частиною НОМЕР_1 (військовим шпиталем у м. Запоріжжі), його було визнано обмежено придатним до військової служби.
У зв`язку із значним погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 довідкою обласної МСЕК №3 серії АБ №001524 від 11.07.2011 року було визнано втрату працездатності ОСОБА_1 на рівні 80%. Також, в даній довідці зазначено, що захворювання пов`язано з проходженням військової служби.
Довідкою МСЕК №3 серії АВ №1015165 від 05.05.2018 року позивача було визнано інвалідом І групи безстроково, захворювання пов`язано з проходженням військової служби.
20.07.2018 року позивача було виключено з військового обліку.
25.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до МОУ з заявою про призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум та протоколом від 14.12.2018 року №127 ОСОБА_1 було відмовлено в цьому.
Вважає, що відповідачем було безпідставно відмовлено йому у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги та вказані дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, які складаються з глибоких душевних переживань стосовно протиправних, на його думку, дій.
Для відновлення своїх прав позивачу також необхідно було звертатись за професійною правничою допомогою до адвоката. Через вказані переживання з приводу протиправних дій відповідача та значну тривалість судового провадження у позивача суттєво погіршився стан здоров`я і він був вимушений вжити певних заходів для свого відновлення та реабілітації.
В період з 26.02.2018 року по 30.09.2020 року позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні.
Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 100000,00 грн., у зв`язку з чим просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 30.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження.
У встановлений строк відзив від відповідача не надійшов.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що позивач з 30.11.1997 року по 02.04.2004 року проходив службу у Збройних Силах СРСР та України, має військове звання, ветеран військової служби, що підтверджується копією військового квитка.
Наказом Командувача військами Південного оперативного командування від 13.02.2004 року №11-ПМ позивача було звільнено з військової служби в запас за п. 63 п.п. «в» (за станом здоров`я з правом носіння військової форми одягу).
Наказом командира військової частини (по стройовій частині) А 1651 від 02.04.2004 року №93 позивача було виключено зі списків особового складу частини з 02.04.2004 року і направлено для постановки на військовий облік до Комунарського РВК м. Запоріжжя.
Відповідно до довідки №81 від 29.01.2004 року виданої військовою частиною НОМЕР_1 (військовим шпиталем у м. Запоріжжі), його було визнано обмежено придатним до військової служби.
У зв`язку із значним погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 довідкою обласної МСЕК №3 серії АБ №001524 від 11.07.2011 року було визнано втрату працездатності ОСОБА_1 на рівні 80%. Також, в даній довідці зазначено, що захворювання пов`язано з проходженням військової служби.
Довідкою МСЕК №3 серії АВ №1015165 від 05.05.2018 року позивача було визнано інвалідом І групи безстроково, захворювання пов`язано з проходженням військової служби.
20.07.2018 року позивача було виключено з військового обліку, що підтверджується довідкою Комунарського РВКм. Запоріжжя від 20.07.2018 року №2822.
25.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до МОУ з заявою про призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум та протоколом від 14.12.2018 року №127 ОСОБА_1 було відмовлено в цьому.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.10.2019 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.01.2020 року визнано протиправним і скасовано п. 51 протоколу №127 від 14.12.2018 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.
Зобов`язано МОУ призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 року №975 у розмірі 120-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на момент встановлення інвалідності.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Позивач звертаючись з даним позовом до суду зазначив, що для відновлення своїх прав йому необхідно було звертатись за професійною правничою допомогою до адвоката. Через вказані переживання з приводу протиправних дій відповідача та значну тривалість судового провадження у позивача суттєво погіршився стан здоров`я і він був вимушений вжити певних заходів для свого відновлення та реабілітації.
В період з 26.02.2018 року по 30.09.2020 року позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні.
Вказані дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, які складаються з глибоких душевних переживань стосовно протиправних, на його думку, дій, на що слід зазначити наступне.
Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство оброни України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671, в редакції, що є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Положення), Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили, та є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.
До повноважень Міністерства оборони України віднесено здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки; здійснення відповідно до законодавства правового і соціального захисту військовослужбовців, резервістів Збройних Сил, військовозобов`язаних, призваних на збори, членів їх сімей та працівників Збройних Сил (підпункти 81, 82 пункту 4 Положення).
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.
Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналогічні роз`яснення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Положеннями статті 11 вказаного Закону встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стало захворювання, пов`язане з проходженням ним військової служби та було встановлено причинний зв`язок захворювання з проходженням військової служби.
Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), враховуючи, що на момент призову позивач був придатний до служби, не потребував лікування, у подальшому 05.05.2018 року ОСОБА_1 була встановлена інвалідність та він на теперішній час потребує лікування, періодично перебуває на стаціонарному лікуванні, суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок хвороби є доведеним.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим захворюванням з наступним встановленням інвалідності.
Таким чином, наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України обов`язку її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.
Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з захворюванням під час виконання обов`язків військової служби, яка має особливий характер, у зв`язку із чим наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02.04.2004 року з 02.04.2004 року був виключений із списків особового складу військової частини і направлено для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В подальшому, позивача визнано обмежено придатним до військової служби та 11.07.2011 року визнано втрату працездатності.
При цьому, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Положеннями статті 11 вказаного Закону встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не доведено протиправність дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), наявність причинного зв`язку між захворюванням позивача, яке настало внаслідок проходження військової служби, та протиправним діянням Міністерства оборони України, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору та з огляду на відмову в задоволенні пред`явлених вимог, суд вважає за доцільне судові витрати покласти на рахунок держави.
Керуючись статтями 23, 1167 ЦК України, ст. 56 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя