Справа № 698/121/19
Провадження № 2/698/60/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"05" січня 2021 р. Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Баранова О.І.,
за участю секретаря Пугачовська Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в селищі Катеринопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом згідно якого просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,267 га із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, і ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом припинення вказаного вище права власності у відповідача ОСОБА_2 ..
Позов обґрунтовано тим, що 19.02.2004 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору відповідач ОСОБА_2 продав, а позивач ОСОБА_1 купив вказаний будинок.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що під час укладення вказаного договору між його сторонами було досягнуто згоди щодо продажу як житлового будинку, так і спірної земельної ділянки. На підтвердження даних обставин продавцем ОСОБА_2 було передано покупцю державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку серії ЧР № 8-271-13. Також позивач стверджує, що в подальшому відповідач ухилився від належного оформлення домовленості щодо переходу права власності на спірну земельну ділянку.
З огляду на наведені обставини, керуючись ст.ст. 120, 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач просить визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку.
З оголошень про виклик до суду, опублікованих на офіційному веб-сайті суду 02.12.2020 року та 11.12.2020 року вбачається, що відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, враховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача, який вважається повідомленим належним чином, та письмову згоду на ухвалення заочного рішення, висловлену представником позивача ОСОБА_3 у заяві від 05.01.2021 року, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
В судовому засіданні встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
З державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 16.09.1999 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8-271-13 вбачається, що на підставі рішення Єрківської селищної ради від 26.08.1999 року за № 61 ОСОБА_2 набув право приватної власності на земельну ділянку площею 0,267 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку передано для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, і для ведення особистого підсобного господарства, без розмежування площі земельної ділянки за цільовим призначенням.(а.с.15).
З договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Катеринопільського районного нотаріального округу Вечірко Н.В., та зареєстрованого у реєстрі за № 363 вбачається, що ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Також вбачається, що вказаний договір не містить волевиявлення сторін щодо земельної ділянки, яка пов`язана з житловим будинком.(а.с.8)
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч 1. ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу - 19.02.2004 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на
підставі договору оренди.
Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2004 року передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Із часу набуття чинності ЦК України в редакції цього Закону виникли суперечності між положеннями цієї норми ЦК України та положеннями чинної на той час редакції статті 120 ЗК України.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, виникає ситуація щодо існування в часі нормативних актів, виданих одним і тим самим органом, які містять суперечності в регулюванні одних і тих самих правовідносин.
Зміни до статті 120 ЗК України внесені Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України» (далі - Закон № 997-V), який набув чинності 20 червня 2007 року, і з цього часу суперечності у змісті цих норм було усунуто.
Аналізуючи вказану правову ситуацію, Велика Палата Верховного Суду за в цілому схожих обставин зробила правовий висновок, викладений у постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17.
Згідно вказаного висновку при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Також Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що за статтею 39 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.
За статтею 39 ЗК України в чинній редакції використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
Згідно з пунктом 3.19 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 року № 44 (далі - ДБН 360-92, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до площі садибної ділянки включається площа забудови житлових будинків, господарських будівель.
У розділі «Сельбищна територія сільських поселень» ДБН 360-92 визначено вимоги до площі земельної ділянки для забудови.
У пункті 3.27 ДБН 360-92 передбачено, що основним типом житлової забудови у сільських населених пунктах є одно-, двоповерхова з присадибними ділянками і господарськими будівлями для ведення особистого підсобного господарства.
За правилами пункту 3.28 ДБН 360-92розміри присадибних земельних ділянок у сільських населених пунктах установлюються сільською радою відповідно до чинного ЗК України. Для підвищення компактності забудови присадибна ділянка може бути розділена на дві частини: приквартирну, яку виділяють біля будинку, і ділянку для городу, яку виділяють за межами житлової зони.
Розмір частини присадибної земельної ділянки, яку виділяють біля будинку, визначається завданням на проектування за місцевими умовами з урахуванням наявності садибного фонду і демографічної структури населення. Решта присадибної ділянки виділяється за межами житлової зони.
Згідно з пунктом 3.29 ДБН 360-92 перелік і граничні розміри господарських і побутових будівель і споруд, які зводяться на присадибних ділянках, визначаються завданням на проектування.
Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч. ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Вирішуючи справу, суд враховує, що укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. При цьому суд враховує, що сторони договору не обумовили розмір і цільове призначення земельної ділянки, яка переходить у власність позивача, в той час, як зазначені у державному акті земельні ділянки визначені у державному акті єдиним масивом та мають різне цільове призначення: 1) для обслуговування житлового будинку та господарських споруд; 2) для ведення особистого підсобного господарства.
Також суд враховує, що: 1) на момент відчуження житлового будинку спірна земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних справ згідно ст. 79-1 ЗК України; 2) спірна земельна ділянка складається з двох різних за цільовим призначенням ділянок, розподільча межа між якими є невизначеною; 3) позивачем не подано жодних відомостей щодо нормативної площі земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в місцевості, де розташований вказаний будинок; 4) позивачем не подано жодних відомостей щодо розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували нормативно визначений розмір земельної ділянки, призначеної для розміщення і обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства, у місцевості, де він знаходиться, а також розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
За таких обставин суд ухвалює про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.4,12,263-265,352,354 ЦПК України, суд,-
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11.01.2021 року.

Головуючий: О.І. Баранов