Справа № 333/2544/21
Провадження № 2-о/333/116/21
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Тучкова С.С.,

за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника - адвоката Петрової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу №333/2544/21 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому визначити тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 6 (шість) місяців з наступними заборонами: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 . В обґрунтування поданої заяви зазначила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є її онуком, зареєстрований за вказаною адресою, періодично приходить до її квартири, хоча і проживає у матері за іншою адресою. ОСОБА_2 вживає наркотичні засоби та алкогольні напої, ніде не працює, систематично вчиняє щодо неї домашнє насильство фізичного та психологічного характеру поводить себе агресивно, ображає, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, неодноразово застосовував до неї фізичне та психологічне насильство, штовхав, наносив побої. Заявниця його боїться. З приводу неправомірних дій ОСОБА_2 , ОСОБА_1 неодноразово зверталася до поліції. 15.06.2020 року винесено терміновий заборонний припис № 154599 стосовно кривдника ОСОБА_2 , з приводу того, що він вчинив відносно своєї бабусі ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного характеру, а саме: дії психологічного характеру, що виявились у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою, ображав, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 02.07.2020 року винесено терміновий заборонний припис № 032910 стосовно кривдника ОСОБА_2 , з приводу того, що він, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї бабусі ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме: дії психологічного та фізичного характеру, що виявились у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою, ображав її та штовхав, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 26.11.2020 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя винесена постанова, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Крім того, ОСОБА_2 веде аморальний спосіб життя, неодноразово був засуджений судом за скоєння низки злочинів. На даний час на розгляді Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. У кінці березня 2021 року ОСОБА_2 також викрав з її квартири телевізор, телефон, пилосмок, електросоковижималку, у зв`язку з чим вона подала відповідну заяву до Комунарського відділу поліції. Через те, що ОСОБА_2 постійно вчиняє домашнє насильство щодо заявниці, що свідчить про вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, тому, для забезпечення дієвого та ефективного захисту від кривдника, ОСОБА_1 просить суд видати обмежувальний припис.

У судовому засіданні заявник та її представник повністю підтримали заяву і просили суд її задовольнити.

Заінтересована особи ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином.

Вислухавши заявника, її представника, свідка, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та є одним із співвласників цієї квартири (а.с.31-32).

ОСОБА_2 проживає у матері за іншою адресою і періодично приходить у гості до ОСОБА_1 .

Суд враховує, що з пояснень ОСОБА_2 , він має інше місце проживання у місті Запоріжжя.

15.06.2020 року винесено терміновий заборонний припис № 154599 стосовно кривдника ОСОБА_2 , з приводу того, що він 14.06.2020 року вчинив відносно своєї бабусі ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного характеру.

02.07.2020 року винесено терміновий заборонний припис № 032910 стосовно кривдника ОСОБА_2 , з приводу того, що він, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї бабусі ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме: дії психологічного та фізичного характеру, що виявились у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою, ображав її та штовхав, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що мешкає по сусідству із заявником. Неодноразово була свідком як між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виникали конфлікти. Останній щодо заявниці висловлювався нецензурною лайкою, підіймав на неї руку, зокрема, у січні цього року штовхав її. Конфлікти виникають на ґрунті вимог ОСОБА_2 про отримання грошей від ОСОБА_1 ОСОБА_2 часто приходить в стані алкогольного сп`яніння, стверджує, що вживає і наркотичні засоби. Загалом за адресою: АДРЕСА_1 , останній не мешкає.

З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, його показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Як вбачається з пояснень допитаного у судовому засіданні свідка, досліджених термінових заборонних приписів між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виникають сварки, склалися неприязні відносини.

Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти), дід (баба) та онук (онука).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема:

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі д дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання,а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї психологічне і фізичне насильство. Під час судового розгляду було встановлено випадки вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 .

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

26.11.2020 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя винесена постанова, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП відносно ОСОБА_4 та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Факт неодноразового звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів з підстав вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства свідчить про тривалий та невирішений конфлікт між ними, а відносини між учасниками справи на час розгляду справи не покращилися.

Враховуючи викладене, зокрема, наявність судового рішення, яким встановлено факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4 , неодноразових звернень заявника до правоохоронних органів з приводу протиправних дій ОСОБА_2 щодо неї, а також з`ясування того, що відносини між заявником і кривдником на час розгляду справи в суді не покращились, зважаючи на тривалість та системність протиправної поведінки ОСОБА_2 , суд виходить з того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії відносно заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому доводи заявника про ризик продовження кривдником таких дій відносно неї, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №520/13677/19, від 26 лютого 2020 року у справі №154/1692/19.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У цьому випадку йде мова не про позбавлення права власності, а лише про тимчасові обмеження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях, зокрема Мудрик проти Республіки Молдова, скарга № 74839/10), неодноразово вказував, що домашнє насильство та певна бездіяльність держави відносно кривдника може свідчити про порушення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Крім того вважає, що заборона перебувати у місці проживання з постраждалою особою матиме позитивний вплив і на самого кривдника.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Покладення на ОСОБА_2 заборони перебувати у квартирі, співвласником якої він є, не порушить його право на володіння та користування житлом, оскільки у нього є інше місце проживання, а тому такий захід за встановлених обставин є пропорційним.

Крім того, обмеження права ОСОБА_2 як співвласника квартири розпоряджатися своїм майном не є підставою для відмови у видачі обмежувального припису, так як тимчасове обмеження прав кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

На підставі встановлених обставин справи та оцінки фактів небезпеки (ризиків) суд дійшов висновок, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Зазначене підтверджується фактичними обставинами справи та доказами, у тому числі постановою суду, з якої вбачається вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо своєї бабусі, і відсутність зміни своєї поведінки. А тому пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву власності кривдника, поведінка якого переходить у більш жорстку форму.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у подібній справі № 766/13927/20-ц, провадження № 61-17471св20.

Враховуючи, що заявниця не довела необхідності застосування обмежувальних заходів строком на шість місяців, суд, враховуючі конкретні обставини справи, зокрема, належність на праві власності частини квартири ОСОБА_2 , вважає за доцільне визначити тимчасові обмеження останньому строком на два місяці.

Таким чином, зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства та з урахуванням встановлених по справі обставин, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 3501-3508 ЦПК України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому визначити тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 2 (два) місяці з наступними заборонами:

заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати у місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяви відмовити.

Копію рішення направити до відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області для взяття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на профілактичний облік.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м.Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков