Єдиний унікальний номер судової справи 489/6836/19
Номер провадження 22-ц/812/96/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

11 січня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 21 травня 2020 року, під головуванням судді Кокорєва В.В. в приміщені цього ж суду о 14 год. 32 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої злочином,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в провадженні слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області знаходилось кримінальне провадження, відомості щодо якого були внесені 17 вересня 2014 року за заявою ОСОБА_1 за №0005195 за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

В ході розслідування вищевказаного кримінального провадження органами досудового розслідування було встановлено, що 01 вересня 2014 року біля 00 год. 30 хв. ОСОБА_3 , знаходячись біля кафе-бару «Грін лайф», розташованого по проспекту Центральному (стара назва проспект Леніна), №150 в місті Миколаєві, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, наніс потерпілому ОСОБА_1 , який стояв перед ним, правою рукою стиснутою в кулак удар в область щелепи з лівого боку, усвідомлюючи при цьому, що в результаті цього ОСОБА_1 отримає тілесні ушкодження. Внаслідок вказаних вище дій, ОСОБА_3 заподіяв потерпілому ОСОБА_1 , тілесні ушкодження у вигляді відкритого двостороннього перелому нижньої щелепи з лівого боку в області кута, з правого боку в ментальному відділі зі зміщенням уламків, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1472 від 26 вересня 2014 року належать до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я на термін понад 21 день.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2019 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, що передбачений ч.1 ст.122 КК України, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Цією ж ухвалою роз`яснено потерпілому право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства із заявою про відшкодування шкоди.

Позивач стверджував, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ним понесено витрати на лікування в загальному розмірі 7 805 грн. 72 коп.

Крім того, на думку позивача, відповідно до ч.2 ст.1195 ЦК України, з відповідача підлягають стягненню 1 664 грн. 60 коп. у відшкодування втраченого заробітку за час знаходження на лікарняному.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 у відшкодування майнової шкоди в загальному розмірі 9 470 грн. 32 коп.

Окрім того, внаслідок протиправних дій відповідача, позивач та його родина зазнали моральних страждань, яке пов`язане з постійним психологічним напруженням, хвилюванням за подальше здоров`я позивача, можливість розмовляти, нормально вживати їжу та вести здоровий спосіб життя. З 01 вересня 2014 року позивач та його родина (дружина та двоє неповнолітніх дітей) перебувають в шоковому стані, їх життєвий уклад змінено. Замість сімейних радощів та звичайних буденних справ, позивач вимушений постійно морально страждати від завданого йому, як чоловіку, приниження, відчуття власної неповноцінності, та постійного нав`язливого болю в області нижньої щелепи.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає про байдуже ставлення відповідача, який самовпевнено поводившись на своєму робочому місті, та спричинивши тривалий розлад здоров`я позивача, замість щирої підтримки взагалі уникає будь-якого спілкування та не виявив жодним чином протягом п`яти років будь-яких намірів сприяти одужанню позивача та відшкодуванню завданої ним шкоди. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 200 000 грн. в якості компенсації моральної шкоди.

Також позивач, з подальшим уточненням вимог в частині розподілу судових витрат, просив стягнути на його користь з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 12 000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 9 470 грн. 32 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 70 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 12 000 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 2 144 грн. 70 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії відповідача по заподіянню тілесних ушкоджень позивачу були встановлені та підтвердженні матеріалами справи. Позовні вимоги про стягнення витрат на лікування є підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню. Суд першої інстанції також вважав, що втрачений заробіток підлягає відшкодуванню винною особою. Розмір моральної шкоди визначено судом відповідно до вимог розумності та справедливості.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд вищевказаного заочного рішення відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що судове рішення не в повній мірі відповідає обставинам справи, та на недоведеність всіх обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив рішення районного суду змінити в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на оплату послуг адвоката, зменшивши розмір стягуваної з нього суми в цій частині до 10 000 грн. та 5 000 грн. відповідно.

В частині відшкодування майнової шкоди заочне рішення районного суд не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У свою чергу, ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та посилається зокрема на те, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, належним чином дослідив письмові докази та надав їм оцінку.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що позивач є потерпілим у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 листопада 2019 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

При розгляді справи про кримінальне правопорушення, судом було встановлено, що 27 листопада 2014 року був складений та затверджений обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 , відповідно до якого останній вчинив злочин за наступних обставин: 01 вересня 2014 року біля 00 год. 30 хв. ОСОБА_3 знаходячись біля кафе-бару «Грін лайф», розташованого по проспекту Центральному (стара назва проспект Леніна), №150 в місті Миколаєві, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, наніс потерпілому ОСОБА_1 , який стояв перед ним, правою рукою стиснутою в кулак удар в область щелепи з лівого боку, усвідомлюючи при цьому, що в результаті цього ОСОБА_1 отримає тілесні ушкодження. Внаслідок вказаних вище дій, ОСОБА_3 заподіяв потерпілому ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді відкритого двостороннього перелому нижньої щелепи з лівого боку в області кута, з правого боку в ментальному відділі зі зміщенням уламків, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1472 від 26 вересня 2014 року належать до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я на термін понад 21 день (а.с.57-61).

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Наявність такого роду травми сама по собі свідчить про наявність як фізичних, так і душевних страждань. Останні зокрема полягають у порушенні звичайного ритму життя позивача.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначено положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України, за змістом яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч.2 цієї статті.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст.3 ЦК України.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Отже, з урахуванням вищезазначених тілесних ушкоджень, отриманих позивачем внаслідок протиправних дій відповідача та віднесених до категорії таких, що спричинили тривалий розлад здоров`я, місцевий суд дійшов правильного висновку, що заподіяна моральна шкода є очевидною, з чим погоджується й апеляційний суд.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції в повній мірі не виконав вимоги ст.23 ЦК України, оскільки в достатній мірі не врахував характеру вчиненого відповідачем правопорушення та обставин, за яких його було вчинено по відношенню до позивача, та визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди, суд своє рішення належним чином не мотивував, та констатуючи про те, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, перенесених фізичних та моральних страждань, операцій, зміні звичного ритму життя, постійного болю, позивач зазнав моральної шкоди, обмежився висновком, що таке відшкодування відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

З огляду на ці обставини, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди підлягає зміні. При визначені такого розміру апеляційний суд враховує, що розмір відшкодування, який визначений судом першої інстанції, не відповідає ступеню моральних страждань позивача, а тому з урахуванням характеру діяння, яким йому було спричинено фізичну біль і страждання, та які він зазнав зв`язку з спричиненими тілесними ушкодженнями; характеру та обсягу фізичних та моральних страждань від перенесеного ним болю внаслідок тілесних ушкоджень та впродовж лікування; характеру немайнових втрат, їх тривалість і можливість відновлення - душевні та психічні страждання через тяжкість вимушених змін у житті та виробничих стосунках, погіршення якості життя, неможливість в період лікування жити звичним життям; повноцінно працювати і заробляти кошти, необхідність відвідування лікарів і приймання ліків, апеляційний суд вважає, що моральна шкода підлягає компенсації позивачу у розмірі 20 000 грн.

При цьому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує рішення Європейського Суду з прав людини від 28 травня 1985 року справа Abdulaziz,Cabales and Balkandali v. United Kingdom, де враховано, що деякі форми моральної шкоди, зокрема емоційні страждання, за своєю природою не завжди можуть бути доведені чимось конкретним та розцінює як суттєві моральні страждання - отримання позивачем тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тривалість лікування останнього, що у свою чергу спричинило моральні страждання позивача, порушення організації та устрою життя.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, ухвалене судове рішення суду першої інстанцій підлягає зміни в частині визначення розміру моральної шкоди та її розмір підлягає зменшенню з 70 000 грн до 20 000 грн.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Отже, враховуючи характер виконаних адвокатом обсяг робіт (підготовка та подача позовної заяви, збір доказів, відповідь на відзив, участь у судових засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та такими, що не відповідають складності справи, а тому вони підлягають зменшенню з 12 000 грн. до 6 000 грн.

Також, оскільки рішення суду першої інстанції змінено, позов задоволено на 14%, позивач, в силу положень п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 293 грн. 26 коп.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача і наявністю пільги у позивача щодо сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції відповідачу 2 123 грн. 29 коп. судового збору компенсуються за рахунок держави.

В іншій частині заочне рішення суду не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається (ст.367 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2020 року в частині визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди та визначення розміру судових витрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь держави та ОСОБА_1 - змінити.

Зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з 70 000 (сімдесят тисяч) грн до 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з 12 000 (дванадцять тисяч) грн. до 6 000 (шість тисяч) грн.

Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь держави з 2 144 (дві тисячі сто сорок чотири) грн. 70 коп. до 293 (двісті дев`яносто три) грн. 26 коп.

В іншій частині заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 2 123 (дві тисячі сто двадцять три) грн. 29 коп. судового збору сплаченого при подачі апеляційної скарги 03 грудня 2020 року згідно квитанції №СВ04258159/1, що був сплачений на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , МФО 899998.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 12 січня 2021 року