Справа № 2-43/12
УХВАЛА

"19" лютого 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.,

за участі секретаря судового засідання Туровської К.Б.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

представника суб`єкта оскарження ОСОБА_2 ,

представників стягувача Омельчука І.М., Парубець Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомира цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Євгенії Олегівни щодо опису та арешту майна боржника,

ВСТАНОВИВ:

У вересня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаною скаргою, в якій з урахуванням уточнень, просить визнати незаконними дії приватного виконавця Волкової Є.О. щодо винесення постанови від 21 серпня 2020 року про опис та арешт його майна у виконавчому провадженні №62856123; визнати незаконними дії приватного нотаріуса Волкової Є.О. щодо складання атку від 21 серпня 2020 року у виконавчому провадженні №62856123; скасувати постанову приватного виконавця Волкової Є.О. від 21 серпня 2020 року про опис та аршт його майна у виконавчому провадженні №62856123; скасувати акт приватного виконавця Волкової Є.О. від 21 серпня 2020 року у виконавчому провадженні №62856123 (а.с.1-3, 23-25).

В скарзі скаржник вказує, що не погоджується з оскаржуваними постановою та актом, оскільки постанова прийнята з порушенням процедури, передбаченою нормами Закону.

Ухвалою судді від 11 вересня 2020 року скаргу ОСОБА_3 прийнято до провадження та призначено судове засідання (а.с.26).

05 жовтня 2020 року до суду від ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення на скаргу, де приватний виконавець просить відмовити повністю у її задоволенні (а.с.35-38).

20 жовтня 2020 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохілс Веста» до суду надійшли заперечення на скаргу, де представник заінтересованої особи вказує, що доводи викладені в скарзі є надуманими, безпідставними та такими, що свідчать про бажання уникнути обов`язку виконання рішення суду. При цьому зазначає, що дії приватного виконавця є правомірними та такими, що покликані захистити порушене право стягувача на виконання рішення суду. Заперечив стосовно твердження скаржника про порушення його прав шляхом опису майна за відсутності боржника. (а.с.102-104).

05 лютого 2021 року від ОСОБА_4 повторно надійшли письмові пояснення та заперечення на скаргу на дії приватного виконавця, де приватний виконавець просить відмовити в задоволенні скарги та зазначає, що нею правомірно винесено оскаржувану постанову про опис та арешт майна, з дотриманням вимог чинного законодавства. Вважає, що звертаючись до суду із скаргою, скаржник не довів своїх намірів добровільно виконати рішення суду, а таким чином зловживає своїми правами та намагається ухилитися від його виконання (а.с.152-155).

В судовому засіданні представник скаржника вимоги скарги підтримала в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила скаргу задовольнити.

Представник стягувача в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив та вказав, що відповідно до технічного паспорта загальна площа предмета іпотеки складає 266,5 кв.м. Таким чином положення Закону № 1304-VII не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ЦПК України).

Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як передбачено ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порядок виконання рішення суду встановлено ЗУ «Про виконавче провадження» (далі Закон), так відповідно до ст.1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цьогоЗакону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.10 Закону, заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснити заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.2 ст.18 Закону).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

Відповідно до п.4 ст.13 Закону, опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Відповідно до п.5 ст.13 Закону за порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Винесення постанови про опис та арешт майна в рамках виконавчого провадження передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам (ч.4 ст.50 Закону).

Процесуальний порядок арешту майна полягає у виявленні майна, його описі, опечатуванні та передачі його на зберігання. Виконавцем особисто, в день винесення постанови про опис та арешт майна боржника (21.08.2020), було здійснено виїзд за адресою розташування нерухомого майна ( АДРЕСА_1 ). Відповідно до ч.10 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 №512/5 до опису майна були залучені два поняті, зберігач майна, стягував. Інформація про учасників, що були присутні при описі майна міститься в постанові про опис та арешт боржника та засвідчено підписами. Перед початком виконавчих дій понятим та всім присутнім виконавцем було роз`яснено їх права та обов`язки, про що зазначено в постанові.

Законом України "Про виконавче провадження" визначено можливість судового оскарження процесуальних дій державних виконавців, зокрема, до суду може бути оскаржено постанови державного виконавця: про відкриття виконавчого провадження (ст.18 Закону); про відмову у відкритті виконавчого провадження (ст.26 Закону); про відкладення провадження виконавчих дій (ст.32 Закону); про зупинення виконавчого провадження або поновлення виконавчого провадження (ст.36 Закону); про закінчення виконавчого провадження (ст.37 Закону); про повернення виконавчого документа (ст.40 Закону); постанову про повернення виконавчого документа до суду, що його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ та прийняття цієї апеляційної скарги до розгляду (ст.401 Закону); про відмову у розшуку майна боржника та про стягнення витрат, пов`язаних з розшуком (ст.42 Закону); про стягнення з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (ст.45 Закону); про стягнення виконавчого збору (ст.46 Закону); про арешт коштів чи майна боржника (ст.55 Закону); оцінку майна боржника (ст.57 Закону).

Відповідно до п.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події.

Під виконавчою дією слід розуміти процесуальну дію державного (приватного) виконавця, спрямовану на застосування заходів примусового виконання або організаційну дію, яка визначається окремим змістом і є складовою частиною провадження (наприклад, опис, арешт майна, його вилучення тощо). Процесуальне законодавство, перш за все, закріплює, які дії, в якій послідовності можуть здійснити учасники владних відносин, та відповідно, стадійність процесу.

В Законі міститься ст.18, де йдеться про всі перелічені вище виконавчі дії, з назвою Обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців, де фактично під правами виконавця сформульований перелік виконавчих (процесуальних) дій.

Порядок реалізації майна боржника визначений розділом VII Закону. Положення даного розділу не містить вимоги про обов`язкову участь боржника у проведення опису та арешту.

Права та обов`язки боржника у виконавчого провадженні визначенні ст.19 Закону, так сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Приватний виконавець 20.08.2020 здійснив виїзд за адресою: м. Житомир, вул. Івана Гонти, 18-а з метою проведення опису арештованого майна. До виконавця з подвір`я будинку вийшов Боржник з жінкою, яка представилася ОСОБА_5 дружиною Боржника. Боржник відмовився надати виконавцю доступ до майна, аргументуючи це тим, що без участі свого адвоката не братиме участь у будь-яких виконавчих діях. Боржник та його дружина запевнила приватного виконавця, що обов`язково візьме участь у даних виконавчих діях, проведення яких погодили на наступний день 21.08.2020.

З метою документування даного факту, приватним виконавцем, відповідно до п.8 розділу 1 Інструкції з примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5 був складений акт, в якому було зазначено, що Боржник з дружиною не пустили виконавця та представника стягувача на подвір`я та вказано, що причина такої поведінки відсутність їх адвоката. Даний акт був підписаний присутнім ОСОБА_6

21.08.2020 прибувши до будинку, який перебуває в іпотеці, приватний виконавець разом з представником Стягувача зателефонували вкотре до Боржника, проте останній не відповідав на телефонні дзвінки. За таких умов проводити опис довелося без участі боржника, а на відповідне зберігання майно було передано представнику стягувача ОСОБА_7 .

Право боржника брати участь у вчиненні виконавчих дій не є безумовним, є правом, а не обов`язком і рішення щодо участі у вчиненні виконавчих дій має приймати саме боржник і якщо він не бажає приймати участь і описі майна, то змусити його виконавець не має можливості та повноважень.

Відповідно до ст.13 Закону, виконавець зобов`язаний здійснити опис та арешт майна боржника.

Обов`язок заперечення виконання рішення суду є одним із основоположних завдань держави. Звертаємо увагу суду на практику розгляду справ Європейським судом з прав людини в частині визначення завдань Договірних держав в запереченні виконання рішення суду, так в рішенні Європейського суду з прав людини від 26.07.2012 справа №38773/05 (Савіцький проти України) зазначено наступне: «суд повторює, що право на суд, захищене п.1 ст.6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок».

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України №15729/07 від 05.07.2012 п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організовувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною, як за законодавством так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діячи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши таким чином, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 с.6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Виходячи з позиції ЄСЗЛ надлишкове зволікання з виконання рішення суду порушує права стягувача у виконавчому провадженні та є неприпустимим, за таким умов, дії приватного виконавця не лише відповідають положенням ЗУ «Про виконавче провадження» і положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи з диспозиції ст.2 ЦПК України, суд може захистити лише порушене, невизнане або оспорюване право фізичної особи.

Звертаючись до суду за судовим захистом Боржник зобов`язаний довести, що його матеріальне право є порушеним.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України). Кредитор, як і раніше, не втрачають право на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово буде не в змозі реалізувати своє право на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) цього предмету іпотеки (застави).

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст.4 ЗУ "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно ст.5 ЗУ "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не містить норм, які б забороняли проводити опис та арешт майна. Заборона є лише на відчуження без згоди власника.

Отже твердження Скаржника про те, що приватний виконавець Волкова Є.О. діяла в супереч нормам ЗУ «Про виконавче провадження» є недоведеним, та ґрунтується лише на особистому міркуванні Скаржника і спростовується матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що Скаржником в порушення вимог ст.12-13,76-81 ЦПК України не надано суду доказів про порушення його законних прав та інтересів в результаті проведення опису та арешту нерухомого майна боржника.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п.23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»).

За наведених обставин, суд вважає заявлені вимоги про визнання незаконними дій приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Євгенії Олегівни, скасування постанови від 21.08.2020 про опис та арешт майна боржника, скасування акту від 21.08.2020 у виконавчому провадженні №62856123, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті абро вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.4, 12-13, 76-81, 447-449 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії приватного виконавця Волкової Євгенії Олегівни щодо опису та арешту майна боржника - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О. П. Сингаївський