ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1404/19 Номер провадження 22-ц/814/984/21Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

секретар: Гнатюк О.С.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача адв. ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3

на заочне рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, отриманих від відчуження автомобіля, придбаного за час перебування у шлюбі.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 10 грудня 2015 року ОСОБА_4 (позивач) уклала шлюб з ОСОБА_3 (відповідач), актовий запис №107. У подальшому шлюб між сторонами розірваний рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 27.09.2019 року, справа №530/355/19.

Зазначає, що в період шлюбу, до моменту припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства вони з відповідачем за спільні кошти придбали автомобіль ВАЗ 211540, д. н. з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 . Проте відповідач, під час перебування у шлюбі, відчужив вищезгаданий автомобіль своєму братові, не отримавши на це згоди позивача (дружини). Окрім того, отримані кошти відповідач витратив на власні потреби, а не на потреби сім`ї.

З урахуванням наведеного, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, просила стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 211540, державний номерний знак НОМЕР_5 , 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_6 , у розмірі 45815,00 гривень.

Заочним рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, отриманих від відчуження автомобіля, придбаного за час перебування у шлюбі, задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 211540, державний номерний знак НОМЕР_5 , 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_6 , у розмірі 45815,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 судовий збір в сумі 768,40 гривень.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 , який посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті спору.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, спірний автомобіль був подарований відповідачу його батьком, який придбав відповідний транспортний засіб за власні кошти ще за три роки до укладення шлюбу апелянта з позивачем. Відтак, спірний автомобіль є особистою власністю одного з подружжя відповідача, та не підлягає поділу (компенсації його частки).

Окрім того, вказує,. що фактично продаж автомобіля було вчинено за 20 тис. гривень, відтак, стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості автомобіля, яка визначена за висновком експерта, є безпідставним.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Кулик В.О., посилаючись на законність та обгрунтованість рішення місцевого суду, прохає залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що, згідно даних отриманих з ТСЦ МВС №5345 (лист від 09.12.2020 року №31/16-18-1227) підставою для набуття відповідачем права власності на спірний автомобіль був саме договір купівлі продажу, укладений та зареєстрований в ТСЦ МВС №5345 29.07.2016 року та саме ця дата і є моментом виникнення права власності у відповідача на автомобіль.

Вказує, що розгляд даної справи місцевим судом відбувся без участі відповідача саме з його вини, оскільки останній до суду не з`являвся понад рік, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, ігнорував судові засідання, зловживав своїми процесуальними правами.

Вважає, що звіт про оцінку майна, за яким і було визначено розмір компенсації позивачу, є належним доказом, недійсним не визнавався, та ніким не оспорювався.

У судовому засіданні позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, прохали її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Місцевим судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 грудня 2015 року ОСОБА_5 (позивач) уклала шлюб з ОСОБА_3 (відповідач), який вони зареєстрували у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області, про що складено відповідний актовий запис за №107.

Як установлено з даних Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 211540, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_6 , 29.07.2016 року (т.1, а.с.152).

22.12.2018 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_6 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу №5345/2018/1241685 транспортного засобу, згідно якого було відчужено автомобіль ВАЗ 211540, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_6 .

Пунктом 3.1 договору визначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 20000,00гривень (т.1, а.с.153).

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 27.09.2019 р. у справі №530/355/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, задоволено.

Шлюб між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції у Полтавській області 10.12.2015 року, актовий запис №107, розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище ОСОБА_8 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Служба в справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, орган опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Власівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, орган опіки та піклування Власівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визначення місця проживання дитини, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 768,40 гривень (т.1, а.с.13-19).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту належності спірного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя, відтак, оскільки його відчуження відбулося без згоди позивача, а кошти від його реалізації були витрачені не в інтересах сім`ї, то з відповідача та користь позивача підлягає до стягнення сума компенсації у визначеному розмірі.

Такий висновок в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на Законі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки спірний транспортний засіб був придбаний у шлюбі, ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання його за особисті кошти, автомобіль, ВАЗ 211540, д. н. з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Посилання відповідача на те, що спірний автомобіль був подарований відповідачу його батьком, який придбав відповідний транспортний засіб за власні кошти ще за три роки до укладення шлюбу апелянта з позивачем, відтак, спірний автомобіль є особистою власність одного з подружжя відповідача, та не підлягає поділу (компенсації його частки), колегія судів вважає неспроможними, оскільки відповідач не надав належних доказів на підтвердження вказаного.

Вказане також спростовується даними листа ТСЦ МВС №5345 від 09.12.2020 року №31/16-18-1227, де вказано, що підставною для набуття відповідачем права власності на спірний автомобіль був саме договір купівлі продажу, укладений та зареєстрований в ТСЦ МВС №5345 29.07.2016 року.

Відтак, оскільки спірний автомобіль був придбаний (по договору купівлі-продажу від 29.07.2016 року) у період шлюбу сторін по справі, та в матеріалах відсутні докази на підтвердження того, що апелянт придбав вказаний автомобіль за особисті кошти, то він є об`єктом спільної сумісної власності, тобто таким, що підлягає поділу.

При цьому, оскільки матеріалами справи установлено, що 22.12.2018 року ОСОБА_3 було здійснено відчуження спірного автомобіля на користь ОСОБА_6 згідно Договору купівлі-продажу №5345/2018/1241685 без згоди на те дружини позивача у справі, то на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума компенсації у розмірі частки половини вартості майна.

Так, визначена сторонами у договорі купівлі-продажу від 22.12.2018 року ціна автомобіля у розмірі 20000,00грн (п.3.1 договору) є символічною, і явно не відповідає його реальній вартості.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

З урахуванням наведеного, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що автомобіль є неподільною річчю, перебував у фактичному користуванні сім`ї відповідача, відтак, з урахуванням інтересів кожного з колишнього подружжя дійшов правильного висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля.

Відповідно до Звіту про оцінку легкового автомобіля ВАЗ 211540, д. н. з. НОМЕР_5 , номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_6 , його середня ринкова вартість становить 91630,00 грн., тому 1/2 частина вартості спірного автомобіля становитиме: 91630,00 : 2 = 45815,00грн. (т.1, а.с.21-33).

Відтак, при визначенні розміру компенсації суд обгрунтовано взяв до уваги надані позивачем докази на підтвердження реальної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, що складає 91630,00 грн., які, на виконання вимог статті 81 ЦПК України відповідачем не спростовані, а тому до стягнення з відповідача та користь позивача було правомірно визначено до стягнення кошти в сумі 45815,00грн., що є половиною вартості спірного автомобіля.

Доводи апелянта про те, що фактично продаж автомобіля було вчинено за 20 тисяч .гривень, відтак, стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості автомобіля, яка визначена за висновком експерта, є безпідставним, колегія суддів оцінює критично з урахуванням наведених вище положень закону та роз`яснень суду касаційної інстанції, оскільки сума компенсації повинна визначатись саме з урахуванням реальної ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи та саме такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Заочне рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

Л.І. Пилипчук

Повний текст постанови виготовлено 18.05.2021 року.