РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/957/19

Провадження №2/568/397/21

12 травня 2021 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області в складі:

судді Сільман А.О.

секретаря судового засідання Саган В.В.

розглянувши у підготовчому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування на вимогу дарувальника у зв`язку з вчиненням злочину проти здоров`я дарувальника обдарованим та скасування державної реєстрації права власності

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договорів дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.12.04 р. на підставі договору дарування він подарував відповідачу Ѕ житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями.

Крім того, 27.02.08 р. він подарував відповідачу Ѕ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Покликаючись на ст. 272 ЦК України, позивач зазначає, що у зв`язку з вчиненням відповідачем відносно нього - дарувальника кримінального правопорушення, що підтверджується Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20.02.19 р. у справі № 568/971/18, вважає, що договори дарування слід розірвати.

Вважає, що строк позовної давності обраховується з моменту набрання законної сили ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20.02.19 р. у справі № 568/971/18.

У відзиві відповідач заперечив позовні вимоги. Зокрема, зазначив, що вина у вчиненні злочину проти здоров`я позивача має бути підтверджена відповідним судовим рішенням - вироком чи ухвалою суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності, якими встановлено обставини, що підлягають доказуванню в силу вимог ст.91 КПК України.

Вважає, що позов у даній справі не підлягає задоволенню у зв`язку із спливом строку позовної давності, який починається з дня вчинення події кримінального правопорушення, а не набрання законної сили ухвали суду від 20.02.19 р.

У відповіді на відзив позивач пояснив, що під час судового засідання 20.02.19 р. ОСОБА_1 відмовився лише від обвинувачення в кримінальному провадження, однак не відмовлявся від претензій до відповідача щодо спірного майна у даній справі.

Ухвалою від 26.01.21 р. позовну заяву прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 24.03.21 р. закрито підготовче провадження, справи призначена для розгляду по суті на 20.04.21 р.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Звернув увагу суду на те, що відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки з позивачем та погрожує завдати шкоду здоров`ю сім`ї позивача.

Вважає, що вина відповідача у вчиненні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я позивача підтверджена заявою ОСОБА_2 від 20.02.19 р.

В судовому засіданні адвокат відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог та наголосив на тому, що ухвала Дубенського міськрайонного суду від 20.02.19 р. не є судовим рішенням, яким доведена чи встановлена вина ОСОБА_2 у вчиненні навмисного злочину проти життя та здоров`я позивача. Зазначив, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з закінченням строку позовної давності.

В судовому засіданні 20.04.21 р. оголошено перерву до 12.05.21 р.

Дослідивши докази наявні в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, суд враховує наступне.

З свідоцтва на право власності на нерухому майно від 30.12.2004 р. вбачається, що власником домоволодіння адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

13.12.2004 р. між ОСОБА_1 (даритель) та ОСОБА_2 (обдврований) укладено договір дарування, відповідно до умов якого, даритель передає безоплатно у власність, а обдарований приймає Ѕ частину цегляного житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель і споруд (гараж), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 частини будинка, який відчужується 305,1 кв.м., житлова 79,3 кв.м. (п. 1).

Відповідно до п. 13 Договору, даритель має право розірвати договір дарування, якщо обдарований вчинить злочин проти життя, здоров`я, власності дарителя, його батьків, чоловіка або дітей. У разі розірвання договору дарування обдарований зобов`язаний повернути дарунок в натурі.

На підставі договору від 30.12.2004 р. відповідач зареєстрував право спільної часткової власності на Ѕ частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

В матеріалах справи міститься технічний паспорт від 16.11.09 р. на комплексну господарську будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , замовником зазначено ОСОБА_2 .

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.03.12 р. вбачається, що власником комплексної господарської будівлі є ОСОБА_2 .

На підставі свідоцтва про право власності від 01.03.12 р. відповідачем зареєстровано право приватної власності (частка 1/1) на комплексну господарську будівлю по АДРЕСА_1 .

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_2 є власником комплексної господарської будівлі у АДРЕСА_1 .

27.02.2008 р. між ОСОБА_1 (даритель) та ОСОБА_2 (обдарований) укладено договір дарування земельної ділянки.

Відповідно до п. 1 Договору, позивач безоплатно передав у власність Ѕ частину земельної ділянки, а відповідач прийняв у власність Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,0800 га., за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування від 27.02.2008 р. за відповідачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 010050290 площею 0,0400 га за адресою: АДРЕСА_1 .

11.09.2008 р. видано державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0400 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 010050290.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20.02.19 р. у справі № 568/971/18 кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України закрито, у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_1 від приватного обвинувачення.

З ухвали вбачається, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_2 вину у вчиненні злочину визнав повністю, чистосердечно розкаявся у вчиненому, пояснив, що обставини справи викладені в обвинувальному акті повністю відповідають дійсності. Подав до суду заяву, в якій просить кримінальне провадження щодо нього закрити, оскільки він примирився з потерпілим та останній відмовитися від приватного обвинувачення.

Крім того, цією ухвалою також встановлено, що потерпілий ОСОБА_1 на час розгляду справи примирився з обвинуваченим. Претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має та в подальшому мати не буде, в зв`язку з чим відмовився від приватного обвинувачення.

Предметом розгляду у даній справі є розірвання договорів дарування та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення чинного законодавства України.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 2 ст. 651 ЦКУ договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровувавному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Договір дарування не може бути розірваний в односторонньому порядку.

Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника.

Проте, законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування - у випадку вчинення обдаровуваним протиправних та аморальних дій відносно особи дарувальника.

Правова характеристика умисного злочину надається статтею 24 КК України (злочин вважається умисно вчиненим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (прямий умисел), або хоча і не бажала, але свідомо припускала їх настання (непрямий умисел).

Слід врахувати, що для застосування ст. 727 ЦК України, обов`язковою умовою повинна бути наявність такого, що набрав законної сили вирок суду, щодо особи обдарованого, яка вчинила злочин.

Крім того, що у випадках встановлених вказаною статтею, право на розірвання договору, виникає з певних моментів: з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду.

Злочин сам по собі є аморальним явищем. Тому вчинення злочину має тягнути настання цивільно-правових наслідків. Такими наслідками закон визначає розірвання договору дарування, предметом якого є нерухоме майно.

У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника.

Суд враховує, що для розірвання договорів на підстав ст.. 727 УК України, слід встановити вину відповідача, яка в силу вимог ст.62 Конституції України, має бути підтверджена відповідним судовим рішенням.

Принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню доти, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд враховує, що в силу вимог чинного законодавства, ухвала про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від приватного обвинувачення, не є судовим рішенням, яке встановлює вину обвинуваченого.

В силу ст. 284 КПК України, закриття кримінального провадження є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

При цьому, під час закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення, суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо правопорушення, ні винуватість чи невинуватість такої особи. За таких обставин не потребують перевірки судом докази, а також не має необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші вимоги процесуального закону під час провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду в Постанові від 03.06.20 п. у справі № 712/1710/19.

Під час винесення ухвали від 20.02.19 р. про закриття кримінального провадження, судом не встановлювалась винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив, мета вчинення кримінального правопорушення, обставини вчинення правопорушення та докази на підтвердження події правопорушення.

Суд враховує, що Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20.02.19 р. у справі № 568/971/18 обвинувачений ОСОБА_2 вину у вчиненні злочину визнав повністю.

Разом з тим, встановлено, що потерпілий ОСОБА_1 примирився з обвинуваченим. Претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого потерпілий не має та в подальшому мати не буде, в зв`язку з чим відмовився від приватного обвинувачення.

А відтак, ухвала суду про закриття кримінального провадження не є підставою для реалізації права позивача на розірвання договорів дарування на підставі ст.727 ЦПК України.

Суд критично оцінює доводи відповідача про сплив строку позовної давності для звернення в суд з даним позовом, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018р у справі 575/476/16-ц.

З метою реалізації права дарувальника (або його спадкоємців) щодо розірвання договору дарування законом встановлений спеціальний строк позовної давності терміном 1 рік (такий виняток ґрунтується на вимогах ст. 258 ЦК України).

Таким чином, обчислення строку позовної давності починається від дня, коли дарувальник довідався або повинен був довідатися про обставини, передбачені ст. 727 ЦК України.Тобто, слід враховувати, що у випадках, встановлених статтею, право на розірвання договору виникає з певних моментів: з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду.

Установивши, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про наявність підстав для розірвання договору дарування, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ті обставини, якими обґрунтовувано позовні вимоги про розірвання спірних договорів дарування, не є підставами, за якими можливо розірвати цей договір, оскільки підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника визначені у статті 727 ЦК України і розширеному тлумаченню не підлягають.

Позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності є похідними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Рівненський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Радивилівський районний суд Рівненської області.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

Повний текст рішення виготовлений 17.05.21 р.

Суддя А.О. Сільман