Провадження №22-ц/812/198/21
П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 січня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №483/428/20 за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Шуліки-Гінкулової Анни Геннадіївни на заочне рішення, яке постановив Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Куцарова Віталія Івановича у приміщенні цього суду 27 жовтня 2020 року о 14 годині 21 хвилині, повний текст якого складений 02 листопада 2020 року, та на додаткове рішення, яке постановив той же суд у приміщенні цього суду 12 листопада 2020 року об 11 годині 08 хвилині, повний текст якого складений 16 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос 2011» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У березні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Шуліку-Гінкулової А.Г. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос 2011» (далі ТОВ «Колос 2011») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що працював у відповідача з лютого 2018 року на посаді робітника по догляду за тваринами, а з 10 лютого 2020 року наказом № 2 фінансового директора ТОВ «Колос 2011» ОСОБА_2 був звільнений на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з тим, що був відсутній на роботі та на робочому місці без поважних причин 10 лютого 2020 року протягом усього робочого дня. Вищевказаний наказ позивач отримав 18 лютого 2020 року поштовим відправлення та дізнався про своє звільнення, яке вважає незаконним, оскільки 10 лютого 2020 року був відсутній на робочому місці з поважних причин, оскільки перебував у ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується приписом №2/02/161 від 10 лютого 2020 року за підписом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , за яким йому запропоновано 10 лютого 2020 року вибути у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для прийняття на військову службу за контрактом. Строк прибуття 11 лютого 2020 року. Про свої наміри підписати контракт у військовій частині та про те, що його не буде на роботі 10 лютого 2020 року він особисто, 09 лютого 2020 року, повідомляв і роботодавця і безпосереднього керівника і усіх працівників ферми, в зв`язку з чим на цей день йому було знайдено заміну ОСОБА_3 . Той факт, що з самого ранку 10 лютого 2020 року на робоче місце вийшла інша особа, свідчить про обізнаність керівництва підприємства щодо відсутності позивача у цей день на роботі. В порушення вимог трудового законодавства відповідачем не було опитано позивача про причини відсутності на роботі та не надано такої можливості пояснити це особисто. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 32 від 11 лютого 2020 року ОСОБА_1 призначено на посаду командира відділення взводу 4-ї роти військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу частини. Разом з наказом про своє звільнення позивач отримав повідомлення про необхідність з`явитися у відділ кадрів ТОВ «Колос 2011» для отримання трудової книжки. 19 лютого 2020 року він прибув на підприємство для отримання трудової книжки особисто з метою надання до її військової частини, на що отримав необґрунтовану відмову та бланк наказу про звільнення з прізвищами працівників підприємства, в яких з незрозумілих причин йому необхідно було отримати візи (вже після звільнення). Таким чином відповідач не видав трудову книжку.
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на посаді робітника по догляду за тваринами, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шуліка-Гінкулова А.Г. позов підтримали у повному обсязі,
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався.
Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 2 від 10 лютого 2020 року, виданий фінансовим директором ТОВ «Колос 2011» ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з посади робітника по догляду за тваринами з 10 лютого 2020 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді робітника по догляду за тваринами ТОВ «Колос 2011» з 10 лютого 2020 року.
Стягнуто з ТОВ «Колос 2011» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 10 лютого 2020 року по 27 жовтня 2020 року, визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів, у розмірі 61603 грн 20 коп.
Стягнуто з товариства ТОВ «Колос 2011» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
В решті вимог судом відмовлено.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи підписаний неуповноваженою на вчинення таких дій особою - фінансовим директором ОСОБА_2 , тоді як згідно установчих документів ТОВ «Колос 2011» єдиним керівником підприємства, наділеним такими повноваженнями, є його директор ОСОБА_4 . Тому суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача. Також суд вважав доведеними поважність причин пропуску визначеного статтею 235 КЗпП України строку для звернення з позовом, оскільки позивач наказ про своє звільнення отримав 18 лютого 2020 року поштовим повідомленням, а трудову книжку не отримав взагалі. Позивач намагався вирішити спір не звертаючись до суду шляхом звернення на гарячу урядову лінію, в органи Держпраці, звідки дізнався про своє право на звернення з позовом до суду. 19 березня 2020 року урядом було оголошено карантин, а з 25 березня 2020 року було запроваджено режим надзвичайної ситуації по всій країні на 30 днів через спалах COVID-19. Тому позивач не міг вчасно звернутися з даним позовом до суду.
Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що на підтвердження своєї вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано лише розрахунок витрат на професійну правничу допомогу адвоката з детальним описом наданих послуг та ордер на надання правничої (правової) допомоги від 27 березня 2020 року. А ні договору про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), а ні документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), позивачем не надано.
За такого, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають.
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про компенсацію здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи та просив стягнути з відповідача на його користь 10198 грн. 50 коп.
Заява мотивована тим, що у позовній заяві позивачем був наданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи. Станом на 27 жовтня 2020 року (день ухвалення рішення по справі) витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу склали 10198 грн. 25 коп., на підтвердження чого останнім надані копії квитанцій до прибуткових ордерів на вказану суму, а також копії договорів договір на представництво інтересів та надання професійної правничої допомоги та акт виконаних робіт №1 від 27 жовтня 2020 року.
У листі до суду директор ТОВ «Колос 2011» просив відмовити у задоволенні заяви представника позивача про компенсацію судових витрат, оскільки при прийнятті рішення 27 жовтня 2020 року судом вже вирішено питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а саме у стягнення цих витрат відмовлено.
Додатковим рішенням того ж суду від 12 листопада 2020 р. у задоволенні вказаної заяви відмовлено.
Додаткове рішення мотивовано тим, що позивач у позовній заяві зазначив, що ним будуть подані у строки, передбачені частиною 8 статті 141 ЦПК України додаткові докази про понесені судові витрати на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом.

Частина 8 статті 141 ЦПК України вказує, що такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, надані чеки про оплату правової допомоги датовані копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від 27 березня 2020 року, 11 червня 2020 року, 07 липня 2020 року, 20 липня 2020 року, 14 вересня 2020 року, 05 жовтня 2020 року, тобто задовго до закінчення судового розгляду справи, що не перешкоджало позивачу надати їх до суду в установлений строк. За такого, суд вважав, що у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі на заочне рішення суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 вказує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача 10198 грн. 25 коп. витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у позовній заяві на виконання вимог пункту 9 статті 175 ЦК України позивач зазначив орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді, також у позовній заяві та довідці з розрахунку витрат на професійну правничу допомогу позивач вказав, що остаточний розмір витрат на правничу допомогу адвоката, детальний опис наданих послуг, акт виконаних робіт та усі квитанції до прибуткового касового ордеру будуть надані протягом п`яти днів з дня ухвалення по справі рішення. Відповідна заява була зроблена представником позивача у судових дебатах у порядку частини 8 статті 141 ЦПК України. Подати раніше вказані докази у позивача не було можливості, оскільки на день ухвалення рішення по справі не було проведено остаточного розрахунку витрат на правничу допомогу. За такого, на думку, представника позивача, заочне рішення суду в частині відмови у компенсації позивачу витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вимогам процесуального закону.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Шуліка-Гінкулова А.Г. вказує, що це рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь 10198 грн. 25 коп. судових витрат на правничу допомогу. Апеляційна скарга мотивована тим, що на виконання приписів статті 134, частини 8 статті 141, статті 246 ЦПК України при зверненні до суду з позовом та під час судових дебатів було заявлено про надання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а відповідна заява з доказами на підтвердження цих витрат подана 02 листопада 2020 року, тому суд помилково відмовив у задоволенні заяви представника позивача щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач правом на відзив не скористався.

Заочне рішення суду в частині вирішення позовних вимог не оспорюється, а тому предметом апеляційного перегляду не було.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частин 6 статті 128, частин 1, 2, 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи. При цьому апеляційним судом взято до уваги клопотання директора ТОВ «Колос 2011» про розгляд справи за відсутності представника товариства та відхилено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із її відпусткою через відсутність доказів неможливості з`явитися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на заочне рішення суду підлягає задоволенню частково, а на додаткове рішення суду задоволенню із таких підстав.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані судові рішення таким вимогам закону не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2020 р. ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до ТОВ «Колос 2011» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та, посилаючись на незаконність його звільнення з прогул, просив визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на посаді робітника по догляду за тваринами, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.
Заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 2 від 10 лютого 2020 р., виданий фінансовим директором ТОВ «Колос 2011» ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з посади робітника по догляду за тваринами з 10 лютого 2020 р.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді робітника по догляду за тваринами ТОВ «Колос 2011» з 10 лютого 2020 р.
Стягнуто з ТОВ «Колос 2011» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 10 лютого 2020 р. по 27 жовтня 2020 р., визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів, у розмірі 61603 грн. 20 коп.
Стягнуто з товариства ТОВ «Колос 2011» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Між тим, суд першої інстанції відмовив у компенсації витрат позивача на професійну правничу допомогу, пославшись на відсутність належних доказів щодо таких витрат.
Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим.
Відповідно до частини 1 та пункту 1частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137 ЦПК України).

Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно із матеріалами справи, у позовній заяві представником позивача ОСОБА_1 наведений попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які позивач вже поніс у зв`язку із розглядом справи, та які в майбутньому він збирається понести, а також зазначено, що остаточний розмір витрат на правничу допомогу адвоката, детальний опис наданих послуг, акт виконаних робіт та усі квитанції до прибуткового касового ордеру будуть надані позивачем до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення по справі рішення. У судових дебатах, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 27 жовтня 2020 року, представником позивача зроблена заява про те, що докази на підтвердження судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення по справі рішення.

Тобто позивачем дотримано вимоги частини 8 статті 141 ЦПК України щодо порядку надання доказів на підтвердження судових витрат, а тому суд передчасно, до спливу п`яти днів після ухвалення рішення у справі, вирішив питання щодо компенсації йому судових витрат.

За такого заочне рішення суду в частині відмови у стягненні на користь позивача витрат на надання професійної правничої допомоги постановлено всупереч положенням процесуального закону та підлягає скасуванню в цій частині в силу пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України. Враховуючи, що на день ухвалення заочного рішення позивачем не були надані докази на підтвердження остаточного розрахунку понесених на оплату професійної правничої допомоги витрат, підстав для вирішення питання компенсації йому цих витрат при ухваленні заочного рішення у суду не було. За такого вимоги апеляційної скарги на заочне рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають як передчасні, а апеляційну скаргу на заочне рішення слід задовольнити частково.

Щодо вирішення судом заяви представника позивача про компенсацію здійснення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом цивільної справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд вважав, що надані позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу копії квитанцій до прибуткових касових ордерів надані поза межами установленого законом строку.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду.

Так, вирішивши при ухваленні заочного рішення по суті вимоги позивача щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу, суд не мав підстав вдруге вирішувати по такі вимоги.

Крім того, оскільки про надання доказів щодо остаточного розрахунку витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення по справі рішення було зазначено у позовній заяві, а у судових дебатах представник позивача наголошувала про надання вказаних доказів протягом п`яти днів після ухвалення по справі рішення, то звернення із заявою про компенсацію судових витрат представником позивача 02 листопада 2020 року (на п`ятий після ухвалення по справі рішення день), а також подання разом із заявою доказів на підтвердження цих витрат повністю відповідають положенням частини 8 статті 141 ЦПК України.

За такого суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що оскільки додані до заяви про компенсацію судових витрат квитанції до прибуткових ордерів були отримані задовго до закінчення розгляду справи таке не заважало подати їх у встановлений законом строк, тому що положення частини 8 статті 141 ЦПК України не передбачають будь-якого обґрунтування заявником права надати відповідні докази щодо судових витрат в межах п`яти днів після ухвалення по справі рішення, а також не обмежують строки отримання наданих доказів. Таке право пов`язано лише з дотриманням процедури подання відповідних заяви та доказів.

Вирішуючи по суті заяву представника позивача про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд враховує наступне: розмір витрат, який просить стягнути на свою користь позивач 10198 грн 25 коп. підтверджується належними доказами (копіями квитанцій до прибуткових ордерів на вказану суму, копією договору на представництво інтересів та надання професійної правничої допомоги, актом виконаних робіт №1 від 27 жовтня 2020 року); такий розмір витрат є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи щодо поновлення трудових прав для позивача. Крім того від відповідача не надходило клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, через їх неспівмірність.

Тому вимоги про компенсацію позивачеві 10198 грн 25 коп., витрачених на оплату професійної правничої допомоги, є доведеними і підлягають задоволенню.

За такого додаткове рішення суду як постановлене з порушенням вимог процесуального закону підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення зави щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на заочне рішення суду задовольнити частково.
Заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу. В решті заочне рішення суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на додаткове рішення суду задовольнити.
Додаткове рішення того ж суду від 12 листопада 2020 року скасувати, постановити нове судове рішення.
Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Шуліки-Гінкулової Анни Геннадіївни про компенсацію здійснення витрат, пов`язаних з розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Колос-2011» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос-2011», ЄДРПОУ 03763980, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає по АДРЕСА_1 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська
__________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 12 січня 2021 року