Справа № 310/7277/21
РІШЕННЯ

Іменем України

12 жовтня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Слон Кредит», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ярошенко Костянтин Юрійович, про захист прав споживачів, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Слон Кредит», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ярошенко К.Ю., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи свої вимоги наступним. У червні 2021 року з реєстру боржників позивачка дізналась про те, що вона є боржником за виконавчим написом нотаріуса. При цьому жодних повідомлень, постанов про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала. На адвокатський запит був отриманий лист від приватного виконавця і було встановлено, що 31 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. вчинено виконавчий напис № 3556 про звернення з неї стягнення на користь відповідача грошової суми в розмірі 52 703,53 грн. Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено незаконно, він підлягає скасуванню. У даному випадку всупереч вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року та ст. 87 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис вчинено не на кредитному договорі, а на окремому нотаріальному бланку, що дає підстави вважати, що нотаріусу не було надано оригінал кредитного договору. При вчиненні оскаржуваного виконавчого напису нотаріус не врахував обставин, що норми, які дозволяли вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладеним в простій письмовій формі, не були чинні, тому нотаріус повинен був відмовити стягувачу у вчиненні виконавчого напису. Укладений між позивачкою та ТОВ «Слон Кредит» кредитний договір, що був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, що також є підставою для задоволення позовних вимог. При вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від відповідача та позивачки первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивачки перед відповідачем, а також суми процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Крім вказаного, жодних повідомлень, листів, вимог ОСОБА_1 від ТОВ «Слон Кредит» не отримувала, борг не визнавала. Наданий відповідачем кредитний договір позивачка не підписувала, сума, вказана в цьому договорі, не відповідає сумі, зазначеній у довідці від 20 травня 2021 року № 348. Враховуючи зазначене, просила визнати виконавчий напис № 3556, вчинений 31 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. про стягнення з неї на користь ТОВ «Слон Кредит» заборгованості в розмірі 52 703,53 грн., таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Представником відповідача суду було надано відзив, відповідно до якого ТОВ «Слон Кредит» позовні вимоги не визнало, просило відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. 10 березня 2020 року між відповідачем та позивачкою було укладено договір про надання споживчого кредиту № 269628. Товариство свої вимоги за договором виконало, надало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 25 625 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Позичальник, в свою чергу, зобов`язалась повернути кошти та сплатити проценти за користування кредитом. Вказаний договір у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» було укладено в електронній формі. Наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Позивачка була ознайомлена з усіма умовами договору, в тому числі - паспортом споживчого кредиту, графіком платежів. Розділом 1 договору про надання споживчого кредиту визначено умови, зокрема щодо нарахування відсотків. Всі умови договору прописані чітко, по окремим пунктам, усі розділи та пункти договору відповідають чинному законодавству України. Товариством було дотримано вимоги законодавства та на адресу позивачки надіслано вимогу про погашення заборгованості за договором від 17 березня 2020 року. Однак, зі спливом 30 днів ОСОБА_1 не було здійснено будь-яких дій щодо усунення порушень договору та не було здійснено жодного платежу в рахунок погашення заборгованості. ТОВ «Слон Кредит» було надано приватному нотаріусу договір споживчого кредиту та засвідчену виписку з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою про непогашення заборгованості. При вчиненні виконавчого напису нотаріус перевірила обґрунтованість стягнення. Таким чином, товариством було дотримано всі процесуальні моменти, що виключають визнання виконавчого напису від 31 березня 2021 року не дійсним, тому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник відповідачки надав відповідь на відзив та зазначив, що з урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування у боржника майна, тобто боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідач замовчує, що нотаріусу подається не просто оригінал кредитного договору, а нотаріально посвідчений оригінал кредитного договору. В матеріалах справи відсутні докази того, що укладений між сторонами договір, який надано нотаріусу, був нотаріально посвідчений. Нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не врахував, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладеним у простій письмовій формі, вже не чинні і повинен був відмовити стягувачу у вчиненні виконавчого напису у відповідності до норм Закону України «Про нотаріат». Просив позов задовольнити.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивачки надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Також представником позивача надано розрахунок витрат на професійно правничу допомогу, відповідно до якого загальний розмір витрат на правничу допомогу склав 6 000 грн.

Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Приписами ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року № 3 право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат»).

Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що, 17 березня 2020 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Слон Кредит» договір № 269628 про надання споживчого кредиту, відповідно якого позивачка отримала грошові кошти в розмірі 25 625 грн. з кінцевим строком повернення 17 березня 2021 року.

31 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. був вчинений виконавчий напис № 3556 про стягнення з позивачки на користь ТОВ «Слон Кредит» заборгованості в розмірі 52 703,53 грн.

Згідно з постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ярошенка К.Ю. від 04 червня 2021 року було відкрито виконавче провадження № 65686012 з примусового виконання вказаного виконавчого напису.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 90 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів вказаної статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п.п. 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку).

Згідно з п.п. 2.1 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (п/п 2.2 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку).

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (п. 3.1 Глави 16 Порядку).

Крім того, п/п 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому, ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, але сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Відповідно до п. 1 постанови КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Також, п/п. б п. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, зокрема, подаються засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Однією з ознак безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора, тобто, нотаріус повинен впевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх.

Відповідачем не було надано доказів про надання нотаріусу для вчинення нотаріальної дії оригіналу кредитного договору, виписки по рахунку боржника чи розрахунку заборгованості.

Відповідно до роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» наданий банком розрахунок суми заборгованості не є документом, який підтверджує безспірність вимог банку. Належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, могли бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що нотаріус вчиняє виконавчі написи лише у випадку, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Всупереч наведеному, нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора.

Крім зазначеного, суд звертає увагу на той факт, що постановою Київського адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною постанову КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою було визначено стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису по даному кредитному договору, а тому вимоги ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню.

У відповідності з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 вказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами, відповідно до якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою стороною.

Позивачкою при подачі позову до суду був сплачений судовий збір в розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 88378 від 19 липня 2021 року.

Крім зазначеного, позивачкою були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн., що підтверджено договором про надання правової допомоги від 13 липня 2021 року № 14/21, актом виконаних робіт від 12 жовтня 2021 року № 11, квитанціями до прибуткового касового ордера від 11 серпня, 12 жовтня 2021 року №№ 31, 36.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати в розмірі 9 608 грн., що складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 6 000 грн. та сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Слон Кредит», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ярошенко Костянтин Юрійович, про захист прав споживачів, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати виконавчий напис № 3556, вчинений 31 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Діаною Гагіківною про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 52 703 (п`ятдесят дві тисячі сімсот три) грн. 53 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Слон Кредит», таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Слон Кредит» (пр. Перемоги, 90А, м. Київ, 03062) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати в сумі 6 908 (шість тисяч дев`ятсот вісім) грн., які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 жовтня 2021 року.

Суддя О. М. Вірченко