РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Мукачево Справа 303/6382/20

2/303/202/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) ОСОБА_2

(2) ОСОБА_3

(3) ОСОБА_4

(4) ОСОБА_5

(5) ОСОБА_6

про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним:

1. договору дарування Ѕ частки одноповерхової незавершеної будівництвом господарсько-побутової будівлі літньої кухні літ «а» готовністю 90% на АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. 02.08.2016, зареєстрованого в реєстрі №1433 (надалі - Договір);

2. договору дарування Ѕ частки одноповерхової незавершеної будівництвом господарсько-побутової будівлі літньої кухні літ «а» готовністю 90% на АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О. 26.07.2017, зареєстрованого в реєстрі №1774 (надалі Договір 1)

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що на підставі рішень суду за ним визнано право власності на Ѕ частку літньої кухні та сараю з навісом за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Будівля), право власності на іншу Ѕ частки Будівлі визнано за ОСОБА_2 . В свою чергу останній 02.08.2016 уклав Договір, за яким право власності на Ѕ Будівлі набула ОСОБА_3 , яка не приходила до будівлі та не зареєструвала в реєстрі право власності. В подальшому, 26.07.2017 ОСОБА_3 укладала Договір 1. Вказані договори дарування вважає такими, що укладенні з порушенням норм чинного законодавства, оскільки при їх посвідченні нотаріус не отримав від дарувальника документу про підтвердження права власності на земельну ділянку. Також вказані правочини були укладені без наміру створення правових наслідків, обумовлених договорами, тобто є фіктивними.

У поданому відповідачем (3) відзиві на позов, останній висловив свою незгоду із заявленими позовними вимогами, зазначаючи, що спірні Договори було укладено сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства, сторони не виявили бажання їх розірвати і ніяким чином не обмежують права позивача як третьої особи, оскільки такий не є стороною правочинів. Крім того, він як власник Ѕ частки Будівлі вправі користуватися такою у час та спосіб, який він вважає за потрібне.

Відповідач (4) подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач (5) надіслала до суду заяву, згідно з якою проти позовних вимог заперечує, оскільки обов`язкова наявність кадастрового номеру земельної ділянки є істотною умовою договору, коли такий передбачає набуття права власності на цілий житловий будинок або стосується земельної ділянки. Оскільки предметом Договору 1 є Ѕ частка Будівлі та таким не передбачено переходу права власності на земельну ділянку, тому Договір 1 є дійсним.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять задоволити в повному обсязі.

Відповідачі (1) (2) в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо визнання недійсним Договору та Договору 1 з підстав фіктивності таких.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваних за предметом позову правочинів недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2004 року (а.с. 12) за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частку спільно нажитого з ОСОБА_8 майна, а саме літньої кухні та сараю з навісом на АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Згідно з даними витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.05.2008 №18843427 (а.с. 19) право власності на Ѕ частки Будівлі на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2007 зареєстровано за ОСОБА_2 ; Ѕ частки Будівлі на підставі рішення Мукачвіського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.10.2004 зареєстровано за ОСОБА_1 .

2 серпня 2016 року ОСОБА_2 уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. під №1433, згідно з яким подарував ОСОБА_3 належну йому Ѕ частку Будівлі.

В свою чергу ОСОБА_3 26 липня 2017 року на підставі договору дарування подарувала (передала безоплатно у власність) ОСОБА_4 Ѕ Будівлі.

Дані інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.02.2020 №199418042, а.с. 9-11) свідчать про те, що Будівля на праві спільної часткової власності (по Ѕ частки) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним Договір та Договір 1 як фіктивних, тобто укладених без наміру створення правових наслідків, обумовлених договорами.

Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

- пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

- наявність підстав для оспорення правочину;

- встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини 2 статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 Цивільного кодексу України).

Як свідчать наявні у матеріалах справи докази, позов заявлено особою, яка вважає порушеними свої права, внаслідок укладеного оспорюваних Договору та Договору 1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на фіктивність укладених Договору та Договору 1.

Одними із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята ст. 203 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити

наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання

правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є:

- введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

- свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

- приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є підставою для визнання його недійсним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 названого Кодексу

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

Фактичний аналіз наявних у справі доказових матеріалів дає суду підстави для висновку про те, що укладаючи Договір та Договір 1 намір сторін був спрямований на реальне настання наслідків такого правочину (безоплатну передачу у власність нерухомого майна), що підтверджується також доводами ОСОБА_4 , який є власником Ѕ частки Будівлі.

Крім того, на виконання оспорюваного Договору майно передано ОСОБА_3 у власність, яка у подальшому здійснювала відповідні розпорядчі дії, а саме уклала із ОСОБА_4 . Договір 1.

Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав.

Таким чином, позивачем належними та допустими доказами не доведено умислу зі сторонни відповідачів при укладанні Договору та Договору 1, відсутності намірів в останніх на реальнее настання правових наслідків (набуття права власності).

Посилання позивача на ту обставину, що у спірних договорах дарування не вказано кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташована Будівля та її розмір, що є істотною умовою для можливості укладення такої категорії правочинів судом відхиляються з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до частини першої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

За змістом частини другої статті 377 Цивільного кодексу України та частини шостої статті 120 Земельного кодексу України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Статтею 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Таким чином, у договорі дарування (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинно бути зазначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

Такий правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 05 лютого 2018 року у справі № 604/917/15-ц (провадження № 61-1645св18).

У спірній по справі ситуації судом встановлено, що Будівлю було відчужено не у вигляді цілісного майнового активу, а лише її частину (1/2 частку у праві власності), що не передбачає необхідності зазначення в договорі відчуження частини будинку кадастрового номера земельної ділянки.

Нормами чинного законодавства України не передбачено заборони відчуження нерухомого майна, у тому числі відчуження його частинами, без відчуження земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Позивач є співвласником (1/2) спірної Будівлі, проте він не є стороною оспорюваних договорів дарування і цими договорами його права чи інтереси щодо предмета дарування (Будівлі) не порушені. Відсутність у договорі дарування кадастрового номера земельної ділянки і її розміру не порушує прав позивача щодо земельної ділянки, на якій розташована Будівля, оскільки цим договором не вирішувалась питання щодо земельної ділянки.

Таким чином, відсутні підстави для визнання договорів дарування Ѕ частини Будівлі недійсними, оскільки порушень законних прав позивача, у зв`язку з відсутністю у цих договорах умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, не допущено.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року по справі № 707/16/19, провадження № 61-13623св19.

Крім того, у постанові Верховного Сууд від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18 міститься правова позиції відносного того, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 463/1540/14-ц суд зробив висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не нотаріус чи нотаріальна контора.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року прийнятій у справі № 461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18).

Таким чином, приватні нотаріуси Ковач Н.О. та ОСОБА_6 є неналежними відповідачами у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову по відношенню до таких відповідачів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 1681,60 гривень слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1681,60 гривень (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок) покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відаповідачі: (1) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 );

(2) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

АДРЕСА_4 );

(3) ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 );

(4) ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_6 );

(5) ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_7 )

Суддя В.В. Кость