Справа № 331/3245/19
Провадження № 2/331/407/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Самбур І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Концерну «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

Концерн „Міські теплові мережі звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Концерн „МТМ діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерна.

Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України „Про житлово-комунальні послуги, „Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 та іншими нормативно-правовими актами України.

Приміщення за адресою: АДРЕСА_1 приміщення першого поверху № 7 належало ОСОБА_1 в період з 15.10.2011 року по 27.01.2014 року про що свідчить Договір купівлі-продажу від 27.01.2014 року.

Факт постачання теплової енергії до приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення першого поверху № 7, яке належало відповідачу, за період з 15.10.2011 року по 27.01.2014 року підтверджується рішеннями Запорізької міської Ради про початок опалювального сезону. Рішення про початок та закінчення опалювальних сезонів у м. Запоріжжя приймає виконавчий комітет Запорізької міської ради (рішення знаходяться на сайті Запорізької міської ради).

В зв`язку з тим, що об`єкт споживання теплової енергії Відповідача мав спільне підключення з будинком до теплової мережі позивача, то факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями про початок та закінчення опалювального сезону за спірний період, відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі.

За період з 15.10.2011 року по 27.01.2014 року загальна сума заборгованості відповідача за поставлену теплову енергію склала 25930,97 грн., яку Концерн „МТМ просить суд стягнути з ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник Концерну „МТМ позов підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог в в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шутак Ю.В. проти позову заперечував, пояснив суду, що ОСОБА_1 в період 15.10.2011 року по 27.01.2014 року був власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 приміщення першого поверху № 7. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 27.01.2014 року відбувся перехід права власності на вказане нежиле приміщення №7 від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Між позивачем Концерном „МТМ та ОСОБА_1 не було укладено договору на послуги з централізованого опалення, централізованого водопостачання гарячої води. Нарахування проводились на особовий рахунок № НОМЕР_1 , а у зв`язку із тим, що споживач не надав розрахунку теплового навантаження, останній було прийнято із розрахунку, виконаного попереднім власником приміщення.

Крім того, на час придбання ОСОБА_1 нежилого приміщення, воно було відключено від системи теплопостачання у зв`язку із тим, що попередній власник не здійснював плату. На момент продажу відповідачем вказаного приміщення воно, також, було відключено від системи теплопостачання.

В зв`язку з цим, ОСОБА_1 не користувався взагалі послугами послуги з централізованого опалення, централізованого водопостачання гарячої води, що виключає взагалі наявність у нього заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого водопостачання гарячої води перед концерном «Міські теплові мережі».

Крім цього, представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності при винесені рішення, оскільки позивач Концерн „МТМ звернувся із позовом до ОСОБА_1 25.07.2019 року, через 5 років 6 місяців після продажу відповідачем вказаного приміщення.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що Концерн „Міські теплові мережі у період з 15.10.2011 року по 27.01.2014 року надав ОСОБА_1 послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання на адресу надання послуг: АДРЕСА_1 приміщення першого поверху № 7 на загальну суму 25930,97 грн.

Вказане підтверджується розрахунком основного боргу згідно особового рахунку № НОМЕР_1 , рахунком від 31.01.2014 р. за спожиту теплову енергію за період жовтень січень 2014 р.

Згідно вивченого та оголошеного в судовому засіданні договору купівлі-продажу нерухомості від 27.01.2014 року, відбувся перехід права власності на вказане нежиле приміщення № 7 площею від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20, ч.ч. 1-2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відсутність укладеного договору на надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення спожива від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція щодо оплати житлово-комунальних послуг викладена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17, в яких зазначено, що укладення договору з теплопостачання відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. А, сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період».

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що на час продажу ним вказаного приміщення воно було відключено від системи теплопостачання.

Також, це твердження відповідача спростовується актом комісії теплопостачальної організації від 12.02.2012 р. згідно з яким система опалення вказаного нежитлового приміщення приєднана до будинку. Відповідна послуга надається в повному обсязі.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що позивачем Концерном „МТМ доведено як факт отримання ОСОБА_1 у період з 15.10.2011 року по 27.01.2014 теплоносія, так і накопичення ним боргу за послугу теплопостачання на суму 25930,97 грн.

Заперечуючи проти застосування судом строку позовної давності, представник Концерну „МТМ пояснила суду, що 31.10.2014 року Жовтневим районним судом було винесено судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за послугу теплопостачання за період з 15.10.2011 року по 27.01.2014 на суму 25930 грн. В подальшому, наказ було скасовано.

Вказана обставина, на думку представника позивача, свідчить про переривання строку позовної давності, а тому, звернувшись до суду із даним позовом 25.07.2019 року позивач не порушив строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду Від 7 липня 2020 року, Справа N 712/8916/17, провадження N 14-448цс 19 (п.-п.38 -39), Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі N 903/509/17).Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі N 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі N 6- 214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі N 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі N 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

З наведеного слід, що позов Концерну „Міські теплові мережі до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги було подано більш ніж через п`ять років після продажу ним вказаного нежитового приміщення, тобто, після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмовлення в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3,4,11-13, 19, 263, 265 , 279, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову Концерну «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: М.В. Антоненко