Справа № 758/9628/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , про відшкодування майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулась звернувся звернулось до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач) про відшкодування майнової шкоди, у якому просить суд стягнути з відповідача суму заподіяної шкоди у розмірі 48981,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем шляхом внесення неправдивих відомостей у митну декларацію щодо зазначення вантажного автомобіля, як легкового було нанесено майнову шкоду у вигляді надміру сплачених митних платежів на суму 48981,08 грн.

Відповідач заперечує проти позову виходячи з того, що позивачем було самостійно вказано у митній декларації автомобіль, як легкового, що мало наслідком збільшення митних платежів. При цьому, відповідач звертає увагу, що позивач правом на розмитнення товару з можливістю подальшого оскарження рішення митної служби не скористався.

Ухвалою Суду від 08.09.2020, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання.

11.02.2021 до суду від відповідача надійшов відзив.

У підготовчому засіданні 15.04.2021 судом було закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 11.08.2021 прибули представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

У судовому засіданні 11.08.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд встановив наступне.

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської митниці ДФС, оскільки вважає протиправним оскаржуване рішення, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ввезений позивачем на митну територію автомобіль є вантажним, що підтверджується належним чином оформленими документами, при цьому відповідачем безпідставно здійснено розрахунок митних платежів за тарифами для розмитнення легкового автомобіля, у зв`язку з чим позивачем надмірно сплачено митні платежі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2020 у справі №640/3754/19 встановлено наступні обставини.

У грудні 2018 року позивачем на території Німеччини придбано автомобіль марки RENAULT KANGOO номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , 2016 року випуску (надалі за текстом - автомобіль).

13 грудня 2018 року зазначений Автомобіль ввезений мною на митну територію України через митний пост Волинської митниці "Ягодин".

Для розмитнення автомобіля позивачем надано наступні документи: документ про придбання автомобіля на території Німеччини, свідоцтво автомобіля про реєстрацію та зняття з реєстрації автомобіля на території Німеччини, сертифікат автомобіля з заводу виробника в якому містить: класифікацію позначаються вантажні автомобілі.

За результатом розгляду наданих декларантом документів працівники митниці 13.12.2018 склали Акт про проведення огляду Автомобіля №UA205010/2018/318177, в якому зазначили, що автомобіль є вантажним та призначений для перевезення вантажів, а також повідомили, що у зв`язку з тим, що мій автомобіль є вантажним автомобілем, розмитнення такого автомобіля слід проводити митному органу за місцем проживання.

14 грудня 2018 року позивач звернувся до Київської міської митниці та надав необхідні документи для розмитнення автомобіля, митне оформлення здійснювалося митним брокером ФОП ОСОБА_4 .

08 лютого 2019 року до відділу митного оформлення митного поста "Спеціалізований" Київської митниці ДФС подано митну декларацію №UA100210000/2019/089203 з метою здійснення митного оформлення товару: автомобіль легковий, марка RENAULT KANGOO номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , бувший у використанні. Покупець (одержувач) - ОСОБА_1 . Митна вартість декларантом в митній декларації самостійно заявлена за 6-резервним методом та заявлений код товару згідно УКТЗЕД .

Позивач, здійснюючи митне оформлення товару, у митній декларації від 08 лютого 2019 року №UA100210000/2019/089203 самостійно визначив код товару (графа 33).

Квитанціями від 08 лютого 2019 року №N1CZ043903 та N1CZ050034 позивач сплатив, відповідно, 50 250,00 грн. та 4 020,00 грн. митних платежів за митне оформлення товару.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, обставини того що зазначеній митній декларації позивач самостійно визначив та сплатив суму митних платежів є встановленими рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, а відтак, не доказуються при розгляді цієї справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Відповідно статті 252 Митного кодексу України товари, які ввозяться громадянами на митну територію України, підлягають оподаткуванню в порядку та на умовах, визначених законами України.

Згідно з частиною першою статті 51, частиною першою статті 52 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу; заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Як встановлено частиною другою статті 52 Митного кодексу України декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Згідно з частинами першою, другою статті 53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є: декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару.

Відповідно до частини третьої статті 53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.

Згідно зі статтею 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 69 Митного кодексу України товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТЗЕД.

За змістом частини восьмої статті 257 Митного кодексу України митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється органами доходів і зборів на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості про товари, зокрема код товару згідно з УКТЗЕД, а також відомості про нарахування митних та інших платежів, зокрема ставки та суми митних платежів.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Отже, декларант, здійснивши класифікацію товарів, самостійно визначає та заявляє шляхом подачі митної декларації відповідні ставку та суму митних платежів, які підлягають сплаті до Державного бюджету України.

У свою чергу, митний орган, відповідно до статті 69 Митного кодексу України, здійснює контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД та у разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушених правил класифікації товарів має право самостійно класифікувати такі товари.

Системний аналіз наведених норм митного законодавства свідчить про те, що якщо митний орган за результатами митного оформлення товару за певною митною декларацією самостійно не приймав рішення про визначення коду товару і погодився з класифікацією товару, здійсненою декларантом, та, відповідно, самостійно визначеною декларантом сумою митних платежів, то підстави вважати таку суму митних платежів надмірно сплаченою та наявне в імпортера право на їх повернення відсутні.

Якщо ж саме митний орган прийняв рішення про визначення коду товару, яке в подальшому буде скасовано, то сума надмірно сплачених митних та інших платежів повертається декларанту в порядку і на умовах, встановлених у статті 301 Митного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженим наказом Державної митної служби України № 618 від 20 липня 2007 року.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №804/767/18, від 04 вересня 2018 року у справі №826/2646/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Позивач просить стягнути з відповідача збитки у розмірі 48891,08 грн.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відсутність своєї вини відповідно до вимог ч.2 ст.1166 ЦК України має доводити саме заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Розглядаючи позов про відшкодування шкоди суд враховує що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої бути протиправними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина особи.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: шкода; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; вина.

Так, судом встановлено, що позивач самостійно задекларував автомомбіль, як легковий.

Також, судом встановлено, що позивач самостійно визначив та сплатив суму митних платежів, а митниця, відповідно, здійснила митне оформлення, шляхом підтвердження заявлених позивачем даних.

Матеріалами справи підтверджується, що митною службою не приймалось рішення про коригування заявленої митної вартості товарів.

З огляду на наведені обставини, суд доходить до висновку, що позивачем не доведено складу правопорушення для застосування такого наслідку, як стягнення збитків, у зв1язку з чим доходить до висновку про залишення позову без задоволення.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 18, 133, 141, 259, 263-265, 280-282, 289, ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , про відшкодування майнової шкоди - відмовити;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 );

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк