Справа № 309/2130/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 травня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

за участі секретарки судового засідання Міци О.-Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Хустської міської ради, про визнання права власності на самочинно добудовану веранду житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2021 року, ухвалене суддею Сідеєм Я. Я., повний текст рішення складено 20.01.2021,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Хустської міської ради, про визнання права власності на самочинно добудовану веранду житлового будинку.

Позов обґрунтувала тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 , яка розташована в одноповерховому двоквартирному будинку. ЇЇ квартира є загальною площею 50,6 кв. м і складається з: коридору 1,7 кв. м, ванної кімнати 2,5 кв. м, кухні 7,1 кв. м, двох кімнат, відповідно, 8,3 і 24,4 кв. м, а також веранди площею 6,6 кв. м. У квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У 2007 році на підставі рішення виконкому Хустської міської ради № 453 від 30.09.1985 року нею було добудовано до основної частини своєї квартири вхідний тамбур площею 6.6 кв. м, однак без будівельного паспорту.

19 липня 2016 року Управлінням ДАБІ у Закарпатській області проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якої на неї було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 96 КУпАП, та накладено згідно з постановою про вчинення цього адміністративного правопорушення № 229/1007 від 22.07.2016 штраф у розмірі 850 гривень, який нею сплачено.

Вказувала, що відповідно до припису Управління ДАБІ у Закарпатській області її було зобов`язано отримати правовстановлюючі документи на добудову до квартири, а згідно з актом перевірки їй рекомендовано звернутися до суду в порядку ст. 376 ЦК України, а саме щодо визнання за собою права власності на вказану прибудову.

Зазначала і те, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20.12.2016 її позов було задоволено та визнано за нею право власності на цю квартиру після перебудови. Водночас відповідачі ОСОБА_5 на протязі чотирьох років з цього приводу не мали до неї жодних претензій щодо добудованого нею вхідного тамбуру до квартири, а лише згодом оскаржили це судове рішення в апеляційному порядку і, як наслідок, постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.01.2020 дане рішення місцевого суду було скасоване через неправильне застосування судом норм ст. 376 ЦК України, оскільки спірні правовідносини регулюються, зокрема, ст. 383 ЦК України та відповідними нормами ЖК України щодо власників квартир.

За наведених обставин просила визнати за нею право власності на самочинно добудовану веранду житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 6,6 квадратних метрів.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 , в особі свого представника-адвоката Полякова М.В., подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій посилалась на те, що нею при подачі даного позову не було зазначено про дарування їй цієї квартири матір`ю ОСОБА_6 , якій рішенням виконкому Хустської міської Ради народних депутатів за № 453 від 30.09.1985 було надано дозвіл на добудову до комунальної квартири, а також нею не робилося посилання на це рішення місцевої ради, а тому остаточно просила суд визнати за нею право власності на добудовану веранду житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 6,6 квадратних метрів.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2021 року уточнений позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за нею право власності на добудовану веранду житлового будинку площею 6,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали на нього апеляційну скаргу внаслідок порушенням судом норм матеріального і процесуального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не враховано порушення їх прав, як власників квартири АДРЕСА_2 у цьому двоквартирному житловому будинку щодо спільного користування нарівні з позивачкою земельною ділянкою, яка не може бути поділена між ними у натурі. Їх квартира знаходиться позаду вказаного будинку, а відтак створює їм перешкоди для проходу (проїзду) до власної квартири через самовільну, без їх згоди, добудову ОСОБА_1 веранди до власної квартири на спільній земельній ділянці.

Зазначали апелянтки і те, що суд у повній мірі не звернув уваги на постанову Закарпатського апеляційного суду від 29.01.2020, якою скасовано рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20.12.2016 про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну добудову, та цим судовим рішення суду апеляційної інстанції вже фактично вирішено даний спір і констатовано про порушення їх прав, як співвласників будинку, а також про неможливе визнання в порядку, передбаченому ст. 376 ЦК України, права власності за ОСОБА_1 на самочинно здійснену прибудову до власної квартири.

Звертали увагу, що апеляційним судом уже надавалась оцінка рішенню виконкому Хустської міської Ради народних депутатів за № 453 від 30.09.1985 про надання дозволу на добудову до комунального будинку, на яке послався суд першої інстанції в даній справі як на підставу для задоволення позову.

Стверджували, що і власник земельної ділянки, тобто Хустська міська рада, також заперечує про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилаючись на наведені обставини просили скасувати рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилалась на її безпідставність, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення з одночасним залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Хустської міської ради Андрейко М.В. підтримала доводи апеляційної скарги відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із підстав їх обґрунтованості, а тому просила скасувати зазначене рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 представник апелянток ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - адвокат Лукачко І.Й. уважав доводи позивачки надуманими та просив скасувати оскаржене судове рішення й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник-адвокат Лукачко І.Й., який також представляє інтереси відповідачки ОСОБА_3 , апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник-адвокат Поляков М.В. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, вважали таку безпідставною та просили в її задоволені відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи уточнений позов ОСОБА_1 місцевий суд керувався тим, що добудована позивачкою веранда до її власної квартири не порушує прав та інтересів сусідів по будинку, санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, та відповідачами не доведено належними й допустимими доказами порушення їх прав і створення позивачкою перешкод, як співвласникам будинку, в доступі до належної їм квартири через територію, яка прилягає до квартири ОСОБА_1 . До того ж рішенням Хустської міської Ради народних депутатів від 30.09.1985 ОСОБА_6 надано дозвіл на добудову до комунального будинку приміщення жилої кімнати розміром 3,5 м на 7,0 м.

Проте колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 6 січня 2015 року позивачка ОСОБА_1 набула у власність житлову квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 101, 102).

Ця квартира є загальною площею 50,6 кв. м і складається з: коридору 1,7 кв. м, ванної кімнати 2,5 кв. м, кухні 7,1 кв. м, двох кімнат, відповідно, 8,3 і 24,4 кв. м, а також веранди площею 6,6 кв. м (а. с. 23).

Відповідно до витягу з рішення виконкому Хустської міської Ради народних депутатів № 453 від 30.09.1985 ОСОБА_6 (матері позивачки) було надано дозвіл на добудову до комунального будинку по зазначеній вище адресі приміщення для жилої кімнати розміром 3,5 м на 7,0 м за власні кошти (а. с. 19, 31, 100).

У липні 2016 року позивачкою було виготовлено технічний паспорт на цю квартиру, в якому зроблено відмітку про самочинну добудову до будинку, площею 6,6 кв. м, яка позначена під літерою «А1» (а. с. 20, 21).

19 липня 2016 року Управлінням ДАБІ у Закарпатській області проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якої головним інспектором будівельного нагляду Управління ДАБІ у Закарпатській області Полажинцем Ю.Ю. складено акт № 416/1007, яким констатовано, що у квартирі АДРЕСА_1 здійснено самочинне перепланування, а саме до квартири ОСОБА_1 здійснено самовільну добудову вхідного тамбуру без будівельного паспорту і відповідного дозвільного документа на виконання будівельних робіт, що є порушенням абзацу 2 ч. 1 ст. 27 і пункту 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (а. с. 9).

Згідно з приписом № 210-П/1007 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 19.07.2016 головного інспектора Управління ДАБІ у Закарпатській області Полажинця Ю.Ю., з метою усунення виявлених порушень позивачку було зобов`язано протягом року отримати правовстановлюючі документи на добудову до власної квартири АДРЕСА_1 (а. с. 14).

19 липня 2016 року головним інспектором Управління ДАБІ у Закарпатській області Полажинцем Ю.Ю. на ОСОБА_1 , через самовільно здійснену нею добудову до квартири, було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 96 КУпАП (а. с. 11-12). Як наслідок, постановою Управління ДАБІ у Закарпатській області від 22.07.2016 № 229/1007 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення нею адміністративного правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 96 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень (а. с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.1992 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.06.2007.

Отже, будинок за адресою АДРЕСА_5 є двоквартирним, позивачка є власником квартири АДРЕСА_6 , а відповідачки є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Земельна ділянка за цим будинком призначена для його обслуговування і знаходиться у спільному користуванні як позивачки ОСОБА_1 , так відповідачок ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Хустської міської ради, третьої особи Хустського ДПТІ, про визнання права власності на самочинне будівництво було задоволено. Визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,6 квадратних метрів (а. с. 10).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.01.2020 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діяв представник-адвокат Лукачко І.Й., задоволено. Зазначене рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20.12.2016 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Хустської міської ради, третьої особи Хустського ДПТІ про визнання права власності на самочинне будівництво відмовлено. Апеляційним судом констатовано, що самочинна прибудова є фактично переобладнанням двоквартирного будинку, порушує права інших співвласників (власників іншої квартири), та крім того є приналежністю до основної речі квартири, а отже визнання права на таку самочинну прибудову в порядку ст. 376 ЦК України є неможливим. Також зазначено судом апеляційної інстанції, що квартира АДРЕСА_7 на передній частині. Доступ до квартири АДРЕСА_2 можливий через територію, яка прилягає до квартири позивачки, і саме на цій території ОСОБА_1 здійснено добудову тамбуру, а отже добудова такого тамбуру створює перешкоди апелянтам, і здійснення такої добудови без їх згоди на земельній ділянці, яка знаходиться у спільному користуванні, не допускається (а. с. 63, 64, 138, 139).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації.

При розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво суди повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Водночас не може бути застосовано правило ст.376 ЦК при вирішенні справ за позовами: - про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами ЖК України щодо власників квартир; - про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; - про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

За правилами ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). У зв`язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що вона вчиняла дії щодо досудового врегулювання спору, однак іншого, ніж судовий, шляху виготовлення правовстановлюючого документу на самочинно збудовану будівлю немає. Однак такі доводи позивачки є безпідставними, так як у матеріалах справи є відсутніми будь-які докази, що позивачка зверталася з цього приводу до компетентного органу - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, та їй було відмовлено у прийнятті забудови до експлуатації та оформлення права власності. В даному випадку цим управлінням ДАБІ у Закарпатській області було лише вжито до неї заходи реагування по виявленому порушенні за самовільно здійснену добудову до квартири та притягнуто її до адміністративної відповідальності за таке правопорушення, що відповідно свідчить про відсутність спору про право.

Також колегія суддів уважає безпідставним твердження позивачки в заяві про уточнення позовних вимог про не посилання нею при подачі позову на рішення виконкому Хустської міської Ради народних депутатів за № 453 від 30.09.1985, яким її матері ОСОБА_6 надавався дозвіл на добудову до комунальної квартири, оскільки таке посилання нею робилося як у позовній заяві при зверненні до суду в цій справі, так і в позовній заяві в 2016 році під час розгляду цивільної справи за її позовом до виконавчого комітету Хустської міської ради, третьої особи Хустського ДПТІ, про визнання права власності на самочинне будівництво.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Хустської міської ради, третьої особи Хустського ДПТІ, про визнання права власності на самочинне будівництво, за результатами якої прийнято постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, яка набрала законної сили, вже встановлені обставини щодо ОСОБА_1 з приводу проведення нею самочинної добудови до своєї квартири та без згоди на це власників іншої квартири і спільних землекористувачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , чим порушено права останніх.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За наведених вище обставин рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 275 грн сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 12 січня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Хустської міської ради, про визнання права власності на самочинно добудовану веранду житлового будинку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 275 (одну тисячу двісті сімдесят п`ять ) гривень сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді: