КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 757/44821/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4625/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ільєва Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

11 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року та на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

В С ТА Н ОВ И В :

У серпні 2017 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що заповіт був складений з порушенням законодавства, а саме з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, що зумовило ОСОБА_1 звернутись до суду з позовною заявою.

Позивач зазначає, що всупереч ч. 2 ст. 1247 ЦК України, оспорюваний заповіт не був особисто підписаний заповідачем, так як станом на дату вчинення правочину ОСОБА_3 не могла підписати з огляду на хворобу та похилий вік, що підтверджується медичними документами, та відповідно був підписаний невідомою особою, що може бути підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи.

Позивач просила суд визнати недійсним заповіт, складений 04.02.2014 року від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №127.

Крім того, у липні 2020 року позивачем заявлено клопотання про забезпечення доказів, в обґрунтування якого зазначила, що є необхідність у витребуванні у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 витягу із реєстру для реєстрації нотаріальних дій, щодо реєстрації заповіту громадянки ОСОБА_3 зареєстрованого в реєстрі 04.02.2014 року за №127, оскільки вважає, що даний документ має вагоме значення для справи, так як на думку позивача, у заповіті був відсутність підпис ОСОБА_3 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року в задоволенні клопотання позивача про забезпечення доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду від 12 жовтня 2020 року та направити справу для подальшого розгляду, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначила, що наразі є технічні можливості для копіювання підписів, наприклад, за допомогою плотера, тому для повного та всебічного розгляду вважає, що експертам необхідно дослідити всі оригінали підписів доступні для дослідження.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду від 02 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначила, що витребування та дослідження реєстру для реєстрації нотаріальних дій, в якому 04.02.2014 року мала б поставити свій підпис ОСОБА_3 має значення для вирішення даної справи по суті, оскільки коли з експертного закладу надійшов висновок експертів №20630/20631/18-32 від 21.03.2019 року і виявилось, що заповіт від 04.02.2014 року підписала ОСОБА_3 , такий результат є несподіваний, оскільки на той час функціональний стан її руки, на думку позивача, не дозволяв здійснити підпис без значних відхилень від тих підписів, які вона виконувала до того, як зламала праву руку.

Вважає, якщо підписи від імені ОСОБА_3 відсутні в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій від 04.02.2014 року під час посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 заповіту від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 (зареєстрований в реєстрі за №127), а є підписи тільки осіб, що були присутні при оформлені вищевказаного заповіту, то це вказуватиме на недійсність зазначеного заповіту.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали та рішення суду, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що 09.12.2013 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Обиход В.М. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №14-1178 заповіт, вчинений ОСОБА_3 , що підтверджується його примірником (а.с. 9).

Відповідно до змісту зазначеного заповіту, ОСОБА_3 , як спадкодавець, на випадок смерті зробила розпорядження, згідно з яким все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років, заповідач за вищезазначеним заповітом - ОСОБА_3 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.06.2014 року серія НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 10).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2015 року в цивільній справі №757/5100/15-ц задоволено позов ОСОБА_1 до Київської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини: визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.06.2016 року, у зв`язку з наявністю нового заповіту (а.с.76-77) .

Влітку 2016 року,під час розгляду цивільної справи №757/5100/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2015 року за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, ОСОБА_1 стало відомо, що 04.02.2014 рокуприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №127 заповіт, вчинений ОСОБА_3 .

Відповідно до змісту зазначеного заповіту від 04.02.2014 року (а.с.113), ОСОБА_3 , як спадкодавець, на випадок смерті зробила розпорядження, згідно з яким все її майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 .

Спадкове майно складається з квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні заяви про про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено необхідності забезпечення доказів, шляхом витребування тих документів, які ухвалою суду від 09.08.2019 року уже витребовувались.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим з наступних підстав.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України основою цивільного процесу є принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених Цивільним процесуальним кодексом.

Оскільки отримання позитивного судового рішення залежить від обсягу наданих належних, достовірних та допустимих доказів, законодавець, з метою сприяння сторонам в поданні відповідного доказу, передбачив механізм доказування сторонами своїх вимог або заперечень за допомогою певних процесуальних дій.

Відповідно доч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Згідно ст.76 ЦПК України під доказами розуміються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Згідно з ч.2 ст.116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Заява про забезпечення доказів за формою та змістом повинна відповідати вимогам статті 117 ЦПК України. Зокрема п.4,5 ч.1 цієї статті встановлено, що у заяві про забезпечення доказів зазначається докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

В апеляційній скарзі від 27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 вказує, що її представником була написана заява, спрямована на залучення повноти доказів для вирішення справи по суті, у судових засіданнях 22.07.2019 року та 09.08.2019 року заявлялось про витребування та дослідження реєстру для реєстрації нотаріальних дій, але ці вимоги суд ігнорував і залишив без будь-якого конкретного рішення, не роз`яснивши чому не витребовує вказаний документ і що позивач має зробити, щоб вказана вимога була задоволена, однак апеляційний суд критично відноситься до зазначених доводів апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2019 року клопотання представника позивача Родіної О.В. про витребування доказів у цивільній справі № 757/44821/17-ц задоволено частково: витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 витяг із реєстру для реєстрації нотаріальних дій, щодо реєстрації заповіту громадянки ОСОБА_3 зареєстрованого в реєстрі 04.02.2014 року за №127. В іншій частині вимоги клопотання залишено без задоволення.Обов`язок щодо пред`явлення до виконання вказаної ухвали та одержання запитуваних доказів покладенона представника позивача Родіної О.В. та вказано строк до виконання 19.08.2019 року.

У визначений строк зі строни позивача витребуваних документів не подано до суду першої інстанції та не повідомлено про неможливість виконати вимоги ухвали від 09 серпня 2019 року.

20 травня 2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов лист від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, в якому третя особа повідомила, що станом на 12 травня 2020 року представник позивача Родіна О.В. не зверталась за одержанням доказів.

12 жовтня 2020 року згідно протоколу судового засідання в суді першої інстанції ОСОБА_1 повідомила, що не довіряє адвокату Родіній О.В. щодо представлення її інтересів, проте в матеріалах справи станом на 12 жовтня 2020 року відсутні документи про розрвання договору з адвокатом.

За правилами частини першої, пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.

В своїх рішеннях Європейський суд наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доказ, який просить забезпечити позивач не несе доказового значення для справи оскільки в матеріалах справи міститься висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи(т. 1, а.с.200-206).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення клопотання.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а вимоги позивача спрямовані на отримання права власності на майно, яке їй не належить, необґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюванного заповіту, експертизою та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та не достатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За частиною 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

При цьому, за своєю юридичною природою заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені зокрема частиною 3 статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, оскільки оскаржуваний заповіт по відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, зокрема підписаний ОСОБА_3 .

За статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно висновку судових експертів Тарасюк І.М. та Таєвської А.В. за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 20630/20631/18-32 від 21.03.2019 року підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті від її імені на ім`я ОСОБА_2 від 04.02.2014, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки і застосування технічних засобів, особисто виконаний ОСОБА_3 без навмисної зміни ознак власного підпису (т. 1 а.с.198-206).

Доводи апеляційної скарги, що на час підпису оскаржуваного заповіту, функціональний стан руки ОСОБА_3 , на думку позивача, не дозволяв здійснити підпис без значних відхилень від тих підписів, які вона виконувала до того, як зламала праву руку, спростовуються висновком експертів № 20630/20631/18-32 від 21.03.2019 року де вказано, що «будь-які діагностичні ознаки (уповільненість темпу виконання, ознаки порушення координації рухів виконавця тощо), які б свідчили про виконання даного запису під впливом збиваючих факторів природного (зокрема, незвичні умови виконання, незвичайний стан виконавця, тощо) або штучного характеру (зокрема, навмисна зміна особою ознак власного почерку), у даному досліджуваному рукописному запису відсутні.

При порівнюванні фрагментів даного досліджуваного рукописного запису між собою були встановлені збіжності вказаних загальних, а також суттєвих окремих почеркових ознак, які утворюють індивідуальну сукупність, і тому є достатніми для висновку про те, що цей запис виконаний однією особою».

Колегія суддів враховує зміст та обґрунтованість вищевказаного висновку експертизи, питання, які ставилися перед експертами та на які отримано чітку відповідь.

Із зазначеного висновку вбачається, що він є розгорнутий та достатньо мотивований, при його складанні були досліджені всі наявні в розпорядженні експертів матеріали, необхідні для проведення експертизи, суперечностей в самому висновку не встановлено, він не суперечить наявним матеріалам справи на час проведення експертизи і не викликає сумнівів у колегії суддів в його правильності.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року та рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 19 травня 2021 року.

Головуючий

Судді