ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/3137/18 Головуючий суддя І інстанції Шелест І. М.
Провадження № 22-ц/818/3501/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів найму (оренди)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Шелест І.М., по цивільній справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь ХМР безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 204 046,23 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2001 № 3T1-35 з 26.11.2003 по 22.02.2017 зареєстровано право власності на нежитлові будівлі літ. «А-2» загальною площею 314,5 кв.м. та літ. «Б-2» загальною площею 288,2 кв.м. по АДРЕСА_1 . При цьому речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані. За відсутності реєстрації прав та з урахуванням норм ЗК України земельна ділянка площею 0,0383 га перебуває у власності територіальної громади м. Харкова. Відповідач у період з 01.05.2015 по 22.02.2017 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавством розмірі, внаслідок чого безпідставно зберігала у себе майно - грошові кошти у сумі 204 046,23 грн, оскільки внаслідок використання відповідачем вказаної земельної ділянки без укладення договору оренди територіальна громада в особі ХМР позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2021 року задоволено позов ХМР до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 204 046,23 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 3 060,69 грн судового збору.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначила, що рішення районного суду ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права України, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. за невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Послалась на те, що при розгляді цієї справ суду першої інстанції слід було врахувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі №922/536/18.

Зазначила, що земельна ділянка відповідача не є сформованою як об`єкт права, оскільки вона не має ані визначених меж, ані кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказала, що витяг з нормативно-грошової оцінки позивачем до суду першої інстанції не надано, оскільки земельна ділянка відповідача не є сформованою як об`єкт права оренди.

Зауважила, що посилання позивача на необхідність використання при розрахунку орендної плати різних коефіцієнтів (функціонального призначення, функціонального використання землі тощо) неправомірне, оскільки застосування відповідних коефіцієнтів має визначатись не позивачем самостійно, а лише на підставі відповідного витягу із нормативно-грошової оцінки землі, встановленого відповідним підрозділом Держгеокадстру, який в матеріалах справи як належний та допустимий доказ відсутній.

Вважає, що сам позивач, не має права без витягу із нормативно-грошової оцінки землі, встановленого відповідним підрозділом Держгеокадстру робити розрахунок суми безпідставно збережених коштів, які він вимагає від відповідача.

Послалась на те, що позивачем при його складенні не було враховано суму земельного податку, сплаченого відповідачем за користування зазначеною земельною ділянкою за спірний період в розмірі 22795 грн 46 коп., що підтверджується копіями квитанцій наданими 21.08.2018 разом з відзивом на позовну заяву. А судом не надано оцінку цим доказам при перевірці розрахунку позивача.

Зазначила, що судом не досліджено в повному обсязі докази на які посилається відповідач, оскільки наданим відповідачем проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки чітко встановлено інші межі фактичного користування земельною ділянкою.

Зауважила, що з розрахунків наданих позивачем взагалі не вбачається ким вони були проведені, якими саме посадовими особами, в них відсутня дата їх складання, тощо. Окрім того, у розрахунках зазначена площа земельної ділянки, як 383 кв. м., тоді як в матеріалах справи містяться різні відомості щодо площі земельної ділянки (0,0383 га, 0,0538 га) та взагалі зазначена земельна ділянка не може вважатися об`єктом цивільних прав і тому нарахування будь-яких безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати є неможливим.

Вважає, що твердження суду що саме відповідач не скористувався своїм правом на оформлення спірної земельної ділянки є хибним, оскільки відповідач вчиняв всі дії за для її оформлення, які були передбачені чинним законодавством.

Послалась на те, що суд також не з`ясував, чи користується відповідач земельною ділянкою лише у межах його об`єктів нерухомого майна або більшою площею, а відтак, чи не ґрунтується на припущеннях встановлення позивачем площі спірної земельної ділянки для обрахунку розміру безпідставно збережених коштів.

Зауважила, що судом не надано й оцінки й зазначення доказів з яких він погодився з думкою позивача стосовно того, що земельна ділянка є комерційного, а не промислового призначення та підстави застосування річної орендної ставки саме в розмірі 8%, оскільки, в проекті землеустрою наданого відповідачем зазначено, що земельна ділянка площею 537,6 кв. м. фактично розташована у промисловій зоні.

Учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення районного суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, відповідачів та представника третьої особи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.05.2018 № 122623321 право власності на нежитлові будівлі літ. «А-2» загальною площею 314,5 кв.м. та літ. «Б-2» загальною площею 288,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 до 22.02.2017 було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2001 № 3T1-35 від 15.11.2001 (т. 1, а. с. 7).

Земельна ділянка під вказаною будівлею була відведена ВО «Протон» згідно з рішенням міськвиконкому від 02.04.1946 № 250?с, від 27.10.1954 № 1277, від 09.04.1963 № 176?2, від 30.10.1967 № 599?1, від 09.10.1968 № 483?16, від 12.02.1973 № 39, від 27.03.1981 № 142?19с, від 08.02.1948 № 56?26с (т. 1, а. с. 138).

Відповідно до договору купівлі-продажу № 3T1-35 від 15.11.2001, зареєстрованого Універсальною біржею «Україна» та укладеного між Харківським виробничим об`єднанням «Протон» - «Продавець», діючого через брокера №2 біржового агентства «Центр» ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 - «Покупець», діючою через брокера № 1 біржового агентства «Центр» - ОСОБА_3 : «Покупець» купила нежилі будівлі: літ. «А-2» загальною площею 314,5 кв. м, літ. «Б-2» загальною площею 288,2 кв. м., розташовані по АДРЕСА_1 . Вказана нерухомість була передана Покупцю 06.12.2001 згідно з Актом прийому-передачі та зареєстровано КП «ХМБТІ» на праві приватної власності за ОСОБА_1 13.12.2001, записано в реєстрову книгу за реєстровим № 4156 (т. 1, а. с. 124?125).

Рішенням Харківської міської ради від 22.02.2005 № 29/05 ОСОБА_1 було надано згоду на розробку проектів відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування адміністративних та складських будівель (т. 1, а. с. 133).

В матеріалах справи наявний проект землеустрою 2006 року щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 для обслуговування адміністративної та складської будівель по АДРЕСА_1 , який містить, зокрема, графічні матеріали (схему розміщення об`єкту, план відведення земельної ділянки, план зовнішніх меж земельної ділянки, креслення меж землекористувань з яких здійснюється вилучення земель), акт погодження меж ділянки, правовстановлюючі документи на будівлі та споруди (т. 1, а. с. 127).

Згідно з наявними в матеріалах справи технічними паспортами на нежитлові будівлі літ. «А-2», літ. «Б-2» по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 152, 156) геометричні параметри першого поверху будівель становлять 14,80 м* х 4,20 м та 6,75 м х 23,80 м відповідно.

Висновком Управління та містобудування Харківської міської ради № 6876 від 10.07.2006 по матеріалам проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 для обслуговування адміністративної та складської будівель у Червонозаводському районі м. Харкова вирішено можливим надати земельну ділянку площею 0,0538 га в оренду на умовах, визначених чинним законодавством.

Відповідно до листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 13.10.2016 № 19-20.08-2-4427/20-16 та листа Департамента земельних відносин Харківської міської ради від 26.10.2016 № 7328/0/2 речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані (т. 1, а. с. 8?9).

Надання в оренду відповідачу вищевказаної земельної ділянки погоджено також висновком Харківського міського управління Земельних ресурсів Харківського обласного головного управління земельних ресурсів від 28.11.2006 № 2638/06; висновком Харківської міської санітарно?епідеміологічної станції Державної санітарно?епідеміологічної служби України від 23.02.2007 № 3.1/1562; висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.12.2006 № 11?20?3402; висновком Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації від20.12.2006 № 08?20/3645; висновком державної експертизи землевпорядної документації Харківськог7о обласного головного управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах від 27.06.2007 № 1120.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 03.05.2018 здійснено обстеження меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що ОСОБА_1 з 01.05.2015 по 22.02.2017 використовувала земельну ділянку площею 0,0383 га по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-2», літ. «Б-2», право власності та які, зокрема в період з 01.05.2015 по 22.02.2017, було за нею зареєстровано. За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до акта від 03.05.2018 межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж будівель та паркану.

До акту обстеження додано план меж фактичного користування земельною ділянкою, згідно якого площа земельної ділянки, що фактично використовується для обслуговування нежитлових будівель літ. «А-2», літ. «Б-2» по АДРЕСА_1 складає 0,0383 га, а також ситуаційну схему розміщення земельної ділянки, фото земельної ділянки та будівель.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків доходу гр. ОСОБА_1 від безпідставно набутого майна у розмірі орендної плати, останній за період з 01.05.2015 по 31.12.2015 складає 61 806,00 грн; з 01.01.2016 по 31.12.2016 складає 132 852,00 грн; з 0.01.2017 по 31.01.2017 складає 9 388,23 грн.

Вказані розрахунки проведені у відповідності до вимог Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», Рішення сесії 19/5 Харківської міської ради від 27.02.08 № 41/08 «Про затвердження «Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові», яким визначено розмір поточної базової ставки орендної плати, на рівні 0,08; рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13, яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова та визначено базову вартість одного квадратного метра земель міста Харкова у сумі 291,18 грн.

Площа та межі земельної ділянки, що фактично використовувалася відповідачем встановлені на підставі акту обстеження меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 03.05.2018, відповідно до якого координати точок змінальної основи визначалися супутниковим методом із застосуванням технічних засобів (GPS приймачів), що мають свідоцтво про повірку та зареєстровані у Держгеокадастрі; вершини меж земельної ділянки визначалися тахеометричним методом із застосуванням тахеометру, що має свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується межі, площі та конфігурація земельної ділянки, що фактично використовувалася відповідачем без оформлення прав на неї.

Так, відповідно до наданих відповідачем копій квитанцій № 58 від 04.09.2017, №52 від 25.01.2017, № 48 від 23.12.2016 відповідач у спірний період сплачувала земельний податок з фізичних осіб, обов`язок по сплаті якого в силу імперативних приписів ст. 269 ПК України виникає виключно у власників та землекористувачів, що свідчить про визнання відповідачкою факту користування спірною земельною ділянкою.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.05.2015 по 22.02.2017 використовувала земельну ділянку площею 0,0383 га, визначеною відповідно до зовнішніх меж будівель та паркану, по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «А-2», літ. «Б-2» без оформлення права оренди земельної ділянки.

Земельна ділянка під вказаними нежитловими будівлями в силу встановлених по справі обставин та у відповідності до приписів ч. 2 ст. 83 ЗК України належать на праві власності територіальній громаді м. Харкова та є комунальною власністю.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що посилання відповідача на те, що оскільки земельна ділянка не зареєстрована в Державному земельному кадастрі та не має кадастрового номера, тому вона не є сформованою, висновків суду про доведеність розміру безпідставно набутого майна у сумі орендної плати не спростовують.

Суд зазначив, що оскільки відповідачу у 2005 році у порядку, передбаченому чинним на той час законодавством, було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, відповідний проект було розроблено та погоджено уповноваженими органами державної влади та місцевого самоврядування, висновки відповідача, що вона не могла здійснити державну реєстрацію спірної земельної ділянки, оскілки таким правом наділений виключно власник, є помилковими.

Отже, посилання відповідача на відсутність у земельної ділянки відповідного кадастрового номеру як на підставу для відмови у стягненні безпідставно збережених коштів у сумі орендної плати є нерелевантними до правовідносин у даній справі з урахуванням встановлених по справі фактичних обставин, адже попередня поведінка відповідача, яка ініціювала отримання земельної ділянки у користування шляхом оренди, розробила проект землеустрою, а також самостійно за сплачувала земельний податок за відповідну земельну ділянку свідчить, що між сторонами виникли переддоговірні правовідносини щодо надання спірної земельної ділянки в оренду та правовідносини щодо фактичного користування спірною земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.

Розрахунок безпідставно збережених ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою, площею 0,0383 га по АДРЕСА_1 у період з 01.05.2015 по 22.02.2017 на загальну суму 204 046, 23 грн відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, на підставі досліджених у справі доказів, враховуючи, що позивачем обрано вірний спосіб захисту, що відповідає кондикційним правовідносинам між сторонами по справі, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч ст.ст. 89, 268 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги, що належна відповідачу нерухомість, яка перебуває на спірній земельній ділянці згідно Акту прийму-передачі від 06.12.2001 та земельно-кадастрової інстанції щодо відведення земельної ділянки - це нежитлові складські (адміністративні) будівлі, що належали ХПО «Протон», а спірна земельна ділянка, на якій вони розташовані належить до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (п. ж ч. 1 ст. 19 ЗК України), а.с. 125, 149-150 т.1). Згідно облікової земельної картки Державного земельного кадастру міста Харкова спірна земельна ділянка площею 0,0538 га кадастровий номер :02:016:0008, АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля прощею 0,0442 га, яка має адміністративне призначення - склад, - належить до земель іншої комерційної діяльності (а.с. 141 т.1).

На вказану нежитлову будівлю, яка належить відповідачу, у липні 2004 року було виготовлено технічний паспорт, в якому зазначено, що цей будинок має виробниче призначення (а.с. 156-158 т.1)

Відповідно до витягу з форми 6-ЗЕМ та висновку державної землевпорядної документації від 07 червня 2007 року № 1120, спірна земельна ділянка площею 0,0538 га за адресою АДРЕСА_1 призначена для обслуговування адміністративних та складських будівель та належить до земель промисловості, а власником є підприємство інших галузей промисловості (а.с. 161 т.1)

Як встановив суд апеляційної інстанції відповідно до У своїх запереченнях проти позову відповідач в суді першої інстанції послалася на те, що вона добросовісно сплачувала земельний податок у розмірі визначеному Східною ОДПІ м. Харкова ГУДФС у Харківській області та що належна їй нежитлова будівля за період стягнення з 01.05.2015 по 22.02.2017 використовувалася виключно у комерційних цілях для здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , яка після цього припинила свою підприємницьку діяльність у лютому 2017 року, що підтверджує наявний у справі витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 120-123 т.1).

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України).

З аналізу вказаних норм прав убачається, що фізичні особи, які на час звернення з позовом не є підприємцями, можуть звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Припинення підприємницької діяльності позивача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору поставки, укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто стороною правочину виступала фізична особа - підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

Саме такі правові висновки були висловлені у постанові ВП ВС від 26.06.2019р у справі №760/13915/18, провадження № 14-234цс19, посилання в мережі Інтернет у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/Review/82997478, яку суд апеляційної інстанції застосовує у справі, що переглядається, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Ураховуючи, що у справі, яка переглядається, спір виник щодо невиконання відповідачем обов`язку сплачування орендної плати за земельні ділянку за той проміжок часу, коли вона займалася підприємницькою діяльністю, була фізичної особою - підприємцем, та з цією метою використовувала спірну земельну ділянку під належною їй нерухомістю, яка також має підприємницьке призначення, відтак - відтак розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного, оскільки суд першої інстанції помилково розглянув по суті спір, який має розглядатися у порядку господарського, а не цивільного судочинства, то відповідно до згаданої норми ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, із закриття провадження у справі.

Оскільки провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції також роз`ясняє позивачеві, що цей спір віднесено до юрисдикції господарського суду, та - про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 377, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2021 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - закрити.

Роз`яснити Харківській міській раді право на звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.