КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року

м. Київ

справа № 752/5268/20

провадження № 22-ц/824/6628/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року у складі судді Колдіної О.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером №75961 від 30 грудня 1962 року. В указаній квартирі окрім позивача зареєстрована ще відповідач ОСОБА_5 .

Стверджував, що відповідач з 2013 року по дату подачі позову фактично за зазначеною адресою не проживає, родинні стосунки не підтримує та на контакт не виходить, що свідчить про відсутність у неї інтересу щодо даного житла.

Факт непроживання ОСОБА_3 в указаній квартирі понад 6 років підтверджується актом про фактичне не проживання від 13 лютого 2020 року, який складено та підписано мешканцями будинку. Особисті речі відповідача у квартирі також відсутні.

Зауважував, що у позивача у зв`язку з пропискою відповідача виникають проблеми із надмірною сплатою комунальних платежів та відсутністю можливості у повній мірі виконати ремонтні роботи.

З огляду на вказане, позивач не може у повній мірі реалізувати своє право на користування житловим приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 02 березня 2021 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є необ`єктивним, необґрунтованим та ухваленим з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що відповідач з кінця 2019 року часто не з`являлася у квартирі через необхідність здійснювати догляд за хворими родичами та перебувати біля них.

Звертає увагу суду на те, що відповідач участі у розгляді справи не приймала, а отже не могла спростувати доводи позивача.

Акт фактичного непроживання, наданий позивачем, вважає нікчемним, оскільки у ньому не зазначено конкретної дати його складення. Окрім того, акт складено відносно ОСОБА_5 , а позов пред`явлено до ОСОБА_2 .

Зауважує, що судом достеменно не встановлено сторону відповідача.

Зазначає, що ОСОБА_1 при частому спілкуванні з відповідачем не повідомляла останню про проведення судового розгляду та приховувала від апелянта судову кореспонденцію.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

05 травня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі з підстав смерті позивача ОСОБА_1 , а також заява про поворот виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року, оскільки останнє набрало законної сили.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги поданого клопотання про закриття провадження у справі та про поворот виконання рішення підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку про закриття провадження у справі з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що відповідач з 2013 року добровільно залишила житлове приміщення, не проживає в ньому, не цікавиться ним, будь-які речі відповідача у квартирі відсутні, витрати по утримання житла та комунальні послуги відповідач не несе.

Проте, з таким висновком суду колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої та третьої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Таким чином, на підставі вимог вказаної статті при вирішенні питання про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю сторони у справі з`ясуванню в першу чергу підлягає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Так, судом установлено, що 30 грудня 1962 року ОСОБА_7 Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих видано ордер № 75961 на квартиру АДРЕСА_3 (в подальшому змінено адресу на: АДРЕСА_1 на родину з трьох осіб: ОСОБА_7 , дружину ОСОБА_8 , доньку ОСОБА_5

09 січня 1988 року між ОСОБА_7 та позивачем ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Московського РВК.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 після укладення 16 вересня 1984 року шлюбу з ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 65).

Згідно з інформацією, яка міститься у Реєстрі територіальних громад міста Києва, станом на час звернення позивача з даним позовом до суду, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: позивач ОСОБА_1 , а також відповідач ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року її падчерка ОСОБА_2 не проживає в указаній квартирі, контакт з позивачем не підтримує, речі відповідача у помешканні відсутні, витрати по утримання житла та комунальні послуги відповідач не несе. Таким чином, уважала, що відповідач повністю втратила інтерес та зв`язок із житлом.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом частин 1, 2 статті 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За статтею 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) була вселена у вищезазначену квартиру як донька наймача ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . З копій квитанції, наданих позивачем, убачається, що особовий рахунок в указаній квартирі відкритий на ім`я ОСОБА_2 .

На підтвердження не проживання ОСОБА_2 у вищевказаній квартирі, позивач посилалася на акт фактичного не проживання від 13 лютого 2020 року, підписаний мешканцями будинку, відповідно до якого, останніми підтверджено, що ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 , фактично не проживає з 2013 року, особисті речі та майно у квартирі відсутні (а.с. 11).

Проте, наданий позивачем до матеріалів справи акт про непроживання відповідача у спірній квартирі від 13 лютого 2020 року не може бути прийнятий до уваги, оскільки є неналежним доказом обставин, заявлених ОСОБА_1 , з огляду на те, що акт складено без обстеження квартири, де зареєстрована відповідач, зміст акту та достовірність викладеної в ньому інформації відповідальним працівником ЖЕК не перевірялись, підписи мешканців не засвідчені. Окрім того, з наданого акту неможливо встановити, що особи, які підписали цей акт, є мешканцями будинку АДРЕСА_1 та проживали там з 2013 року.

Окрім того, як убачається з пояснень ОСОБА_2 , остання проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що допомагає родичам, часто буває відсутня за місцем реєстрації та проживання, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо вказаної квартири.

Відповідно до вимог статей 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Акт про непроживання від 13 лютого 2020 року є єдиним доказом на підтвердження не проживання відповідача в указаній квартирі, який у розумінні статей 77-80 ЦПК України є неналежним та недостовірним доказом.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, при вирішенні спору послався на неналежний доказ у справі, не перевіривши причин і строків не проживання відповідача у спірній квартирі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Проте, як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с. 91).

Виходячи зі змісту пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Процесуальне правонаступництво, як і заміна неналежної сторони, означає зміну персонального складу учасників спору. Процесуальне правонаступництво можна визначити як заміну сторони чи третьої особи у спірних або встановлених судом правовідносинах внаслідок зміни суб`єктів права або обов`язку в матеріальних правовідносинах.

Смерть фізичної особи як підстава для процесуального правонаступництва має універсальний характер.

Згідно ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, які випливають із зобов`язання, що пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Тобто, вимоги, які випливають з даної категорії правовідносин, а саме, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, процесуального правонаступництва не допускають.

Відповідно до частин першої та третьої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

На підставі викладеного та зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а дана категорія правовідносин не допускає правонаступництва, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, провадження у справі - закриттю.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини п`ятої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він закриває провадження у справі.

Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Заява відповідача про поворот виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 рокузадоволенню не підлягає з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження звернення позивача (наразі померлого) до виконавчої служби та відкриття виконавчого провадження на виконання рішення суду першої інстанції.

Згідно вимог частини дев`ятої статті 444 ЦПК України відповідач може звернутися із заявою про поворот виконання рішення до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 377, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - закрити.

У задоволенні заяви про поворот виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року - відмовити.

Постанова набираєзаконної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повний текст судового рішення складено «18» травня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик