ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Харків

справа № 643/10156/16-ц

провадження № 22-ц/818/566/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

Учасники справи :

Позивач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

Відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року,(суддя Горбунова Я.М.)

встановив :

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію за період з 13.02.2009 року по 28.02.2016 року у розмірі 129 995,97 грн. з яких сума боргу за невиконання зобов`язань складає 89 197,58 грн., сума інфляційних витрат 36135, 52 грн, сума 3 % річних 4 662, 87 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення першого поверху №2-1, 2-4, 2-8, в літ. «А-5» загальною площею 95,7 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з централізованими системами опалення та гарячого водопостачання.

Відповідач не уклавши договір на постачання теплової енергії, безпідставно отримував теплову енергію за рахунок позивача, яку позивач подає у централізовану систему опалення житлового будинку, де розташоване приміщення відповідача. За період без договірного користування з 13.02.2009 р. по 28.02.2016 р. відповідачем безпідставно спожито теплової енергії на суму 89197,58 грн. За кожний розрахунковий період відповідачу направлялися платежі вимоги-доручення про оплату на спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачена. Відповідачу були направлені письмові вимоги про сплату вартості спожитої теплової енергії, що утворилась станом на квітень 2016 року, які відповідачем були проігноровані.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року позовну заяву КП «Харківські теплові мережі» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП "Харківські теплові мережі" заборгованість за період з 13.02.2009 року по 28.02.2016 року у розмірі 129 995,97 грн. та судовий збір у розмірі 1 949,94 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що відповідач безпідставно споживав теплову енергію та в добровільному порядку не відшкодував позивачеві її вартість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не є споживачем послуг КП «ХТМ», так як на час придбання нежитлового приміщення, приладів для постачання централізованого опалення та гарячої води в ньому вже не було, оскільки колишніми власниками стояки були зашиті гіпсокартоном, а опалювальні прилади були підключені до електричного котла. Крім того, ним у суді першої інстанції фактично було заявлено про застосування строків позовної давності, проте суд на це уваги не звернув.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених ПКМ України віл 21 липня 2005 року №630.

Згідно з вимогами ст. 162 ЖК України, п.п. 18,20 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630, відповідач зобов`язаний оплачувати послуги не пізніше 20 числа місяця, який настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа.

Згідно ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені законом.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/ тарифів та показань засобів обліку або нормами, затвердженими в установлено порядку.

Відповідно до п.23 та п.30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених ПКМ України віл 21 липня 2005 року №630 за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в установлених законом та договором розмірах. Споживач зобов`язаний у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановлених законом та договором розмірі.

Правила № 630 передбачають, що договір про надання послуг укладається між виконавцем послуг і споживачем.

Відсутність укладеного договору не звільняє споживачів від сплати за фактично надані послуги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачеві на праві власності належать нежитлові приміщення першого поверху № 2-1, 2-4, 2-8, в літ. «А-5» загальною площею 95,7 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 13.02.2009 р., з централізованою системою опалення, теплопостачання якої здійснює Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі".

ОСОБА_1 не уклавши з Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" договір на постачання теплової енергії, отримує теплову енергію, яку Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" подає у централізовану систему опалення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому розміщені нежитлові приміщення відповідача.

Багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , обладнаний централізованими системами опалення, КП "Харківські теплові мережі" згідно із Статутом здійснює діяльність з виробництва, транспортування, розподілу та реалізації теплової енергії усім групам споживачів по тарифам, що регулюються згідно діючого законодавства.

У будинок, в якому розміщені нежитлові приміщення відповідача у період з 2009 по 2016 р. подавалось теплопостачання, що підтверджується актами про підключення/відключення об`єкту до системи централізованого опалення (початок(закінчення) опалювального сезону від 15.10.2009 р. №173/144909, від 15.04.2010 р. №173/15206, від 09.10.2010 р. №173/18133, від 19.04.2011 р. № 173/17727, від 15.10.2011 р. №173/17336, від 09.04.2012 р. № 173/18649, від 19.10.2012 р. №173/20631, від 15.04.2013 р. № 173/20096, від 04.10.2013 р. № 173/411, від 14.04.2014 р. № 173/1160, від 21.10.2015 р. № 173/7716.

З боку відповідача за надані послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 ,нарахована плата не сплачувалась, внаслідок чого нарахована заборгованість у період за період з 13.02.2009 року по 28.02.2016 року у розмірі 129 995,97 грн.

Нарахування проведені у відповідності до «Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 344-94 з урахуванням теплового навантаження.

На спростування доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених ПКМУ від 21 липня 2005 р. № 630 (далі Правила № 630), якими передбачені розрахунки для встановлення оплати послуг, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п.2 Загальних положень Правил № 630 - централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з п.4 Правил надання послуги з постачання теплової енергії затверджених ПКМУ від 21 серпня 2019 р. № 830 (далі правила № 830), послуга надається споживачу для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт споживача для потреб опалення та приготування гарячої води.

У розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживачем житлово-комунальних послуг визнається індивідуальний або колективний споживач, а індивідуальний споживач, у свою чергу, визначений як фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

З матеріалів справи убачається, що відповідач з 13.02.2009 р., є власником нежитлових приміщень першого поверху № 2-1, 2-4, 2-8, в літ. «А-5» загальною площею 95,7 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто він є споживачем та несе обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг у розумінні ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Пунктом 26 Правил № 630 передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Відповідно до п. 1.2 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року N 4 (далі - Порядок), для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі - Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії (склад комісії наведено в додатку 1).

Для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП.(п. 2.1 Порядку).

Якщо заявником є власник, наймач (орендар) окремого приміщення, Комісія має право не розглядати його заяву до прийняття рішення про відключення від мереж централізованого теплопостачання всього будинку. Про відмову у розгляді заяви Комісія повідомляє заявника у десятиденний строк (п. 2.2.3 Порядку).

Пункт 2.3 Порядку передбачає, що отримання технічних умов може виконуватись безпосередньо заявником або відповідно до договору проектною чи проектно-монтажною організацією.

Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником ( п. 2.3.1. Порядку).

Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. (Пункти 2.3 та 2.5 Порядку).

Згідно з пунктами 2.6, 2.7 Порядку, по закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання і в десятиденний термін подається заявником до постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами. Пунктом 24 Правил визначено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Пунктом 25 Правил передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

На виконання пункту 25 Правил Міністерством будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства видано наказ від 22 листопада 2005 року № 4 «Про затвердження Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання» (із змінами, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 (далі Порядок). Зазначений Порядок визначає процедуру відключення від мереж ЦО та ГВП житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГВП.

Пунктом 1.2 Порядку передбачено, що для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі Комісія).

Відповідно з п. 2.1 Порядку для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. Згідно з п. 2.2. Порядку Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації. Рішення Комісії оформляється протоколом, витяг з якого у десятиденний строк надається заявникові.

Таким чином правилами визначено що, споживач не має права самовільно, з порушенням проектних рішень переобладнати і використовувати не за призначенням та псувати санітарно-технічне обладнання житлових будинків і житлових приміщень.

Правилами передбачено, що в разі відмови споживача від користування послугами з теплопостачання він має право розірвати договір та вимагати відключення відповідних мереж за умови технічної можливості, оскільки при цьому не повинні порушуватися санітарно-гігієнічні, теплотехнічні вимоги та експлуатаційні показники інших квартир багатоквартирного житлового будинку. Дозвіл на відключення споживача від користування послугами із централізованого опалення та гарячого водопостачання надається органами місцевого самоврядування. Після закінчення робіт складається акт про відключення, який подається відповідній комісії для затвердження і є єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань.

Тобто, єдиною законною підставою для відключення від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.

Проте матеріали справи не містять рішення постійно діючої міжвідомчої комісії з розгляду питань щодо відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання про те, що ОСОБА_4 (тобто особі, яка була власником квартири на той час), або ОСОБА_1 надано дозвіл на відключення від системи централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач фактично не оплачував позивачу надані послуги з теплопостачання в період за період з 13.02.2009 року по 28.02.2016 року, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки демонтаж приладів опалення централізованого теплопостачання у нежитлових приміщеннях у спосіб, не визначений чинним законодавством, не може бути визнано обґрунтованим для звільнення відповідача від оплати таких послуг, які нараховані відповідно до затверджених в установленому порядку тарифів.

Водночас апеляційний суд зазначає наступне.

У суді першої інстанції відповідач наголошував про пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, до вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, проте суд на вказане уваги не звернув.

Згідно ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, оскільки позов було подано до суду першої інстанції лише 16.08.2016 року, то до вимог про стягнення заборгованості у період з 13.02.2009 року по 16.08.2013 року слід застосувати ст. 267 ЦПК України та відмовити у задоволенні зазначеної позовної вимоги з підстав пропуску строку позовної давності. Та стягнути заборгованість за період з жовтня 2013 року по лютий 2016 року.

Крім того, при поданні позову було також заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 4662,87 грн. та інфляційних витрат у розмірі 36135,52 грн.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання по сплаті послуг з теплопостачання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно розрахунку, поданого позивачем, зазначені суми 3% річних 662,87 гривень та інфляційних витрат у розмірі 36135,52 гривень є такими, що нараховані на суму заборгованості, яка виникла у період з лютого 2009 року по лютий 2016 року. (а.с.38)

Однак апеляційний суд не може погодитися з зазначеним розрахунком, оскільки убачається, що штрафні санкції обраховані виходячи із суми заборгованості накопичувальним підсумком, тоді як слід було проводити помісячний розрахунок штрафних санкцій.

Судова колегія перевірила розрахунок і наводить свій, виходячи з розміру заборгованості зазначеної в розрахунку наданого позивачем. (а.с.38)

Отже, задоволенню підлягає лише позовна вимога про стягнення заборгованості, що нарахована у період з жовтня 2013 року по лютий 2016 року у розмірі 44 543,99 гривень.

Розрахунок 3 % річних починається з жовтня 2013 року по лютий 2016 року включно, а саме з 20 числа кожного наступного місяця і до 28 лютого 2016 року.

Розмір інфляційних витрат визначено за допомогою середніх індексів інфляції із розрахунку за кожен місяць, а потім: (сума боргу):100*(індекс інфляції) і склала 8121,56 гривень.

Розмір 3 % річних визначено за допомогою наступної формули: (сума боргу) : 100*3* (дні) : 365 та дорівнює 1321,14 гривень.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення ( пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( частина 1 статті 376 ЦПК України).

Отже, через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявленого позову і стягнення заборгованості в сумі 53977 гривень 69 коп.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо на сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку , встановленому Кабінетом Міністрів України.

За правилами ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позову КП «Харківські теплові мережі» сплачено судовий збір у розмірі 1949,94 гривень. Розмір позовних вимог складав 129 995, 97 гривень, задоволено позовні вимоги у розмірі 53 977,69 гривень, що складає 41,52% (53 977,69 * 100 : 129 995,97). Отже, 809, 61 гривень (1949,94 *41,52) підлягає поверненню позивачу за рахунок держави оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору.

Апеляційним судом відмовлено в задоволенні позову на суму, що складає 58,48 %. Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1710,49 гривень = 2924,91*58, 48% підлягає стягненню з позивача.

Відповідно до п.10 ст.141 ЦПК України судова колегія стягує з позивача на користь держави різницю сплаченого судового збору у розмірі 900,88 гривень =1710,49-809,61).

Керуючись статтями 367,374, 376, 382,383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»(, юр.адреса: м.Харків, вул.Мефодіївська,11) заборгованість за теплову енергію за період з жовтня 2013 року по лютий 2016 року у розмірі 44 543,99 (сорок чотири тисячі п`ятьсот сорок три) гривні 99 копійок, інфляційних витрат у розмірі 8121 ( вісім тисяч сто двадцять одну) гривню, 3% річних у розмірі 1321,14 (одна тисяча триста двадцять одну) гривню 14 копійок, а всього 53 977,69 (п`ятьдесят три тисячі дев`ятьсот сімдесят сім) гривень 69 копійок.

В іншій частині в задоволені позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, юр. адреса: м. Харків, вул. Мефодіївська,11) на користь держави витрати зі сплати судового збору за апеляційний розгляд справи у розмірі 900 (дев`ятьсот) гривень 88 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова