Справа № 643/2691/21
Провадження № 2/643/2914/21
"19" травня 2021 р. м.Харків Московський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Кононенко Т.О.
за участю секретаря судового засідання - Морозової О.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Виклад позиції позивача:
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Веприцький Ю.М. звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим примушенням, кім. АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначила, що відповідно до рішення № 827 Виконавчого комітету ХМР ОСОБА_1 було визнано наймачем кімнат 29,30 житловою площеню 42,2 м2 зі складом сімї 2 особи (з колишнім чоловіком ОСОБА_2 ). Відповідно до Ордеру на жиле приміщення НОМЕР_1 серія АИ від 11.04.2013 року, виданого ОСОБА_1 в кім. АДРЕСА_1 ) була вселена вона. ОСОБА_2 , починаючи з березня 2015 року фактично не проживає без поважних причин, житловим приміщенням не цікавиться, не бере участі у сплаті житлово-комунальних послуг.
Реєстрація відповідача в спірній кімнаті змушує її сплачувати за відповідача комунальні послуги. Враховуючи, що відповідач не проживає в спірній кімнаті понад 6 місяців без поважних причин, вважає, що є всі підстави для визнання його такими, шо втратив право користування жилим приміщенням.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 17.02.2021 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.
Ухвалою від 24.03.2021 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
Позивач та її представник в судове засідання не з*явилися, представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження.
Відповідач в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, окрім того шляхом розміщення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідомо..
Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслали до суду пояснення, відповідно до яких просили відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, так як позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо фактичного місцезнаходження чи місця роботи відповідача, окрім того в матеріалах справи відсутнє підтверження того, що розміщено відповідне оголошення про виклик відповідача на офіційній сторінці веб- порталу судової влади України.
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини
Зі згоди представника позивача, суд розглянув справу в порядку заочного провадження, на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України.
Суд, заслухавши представника позивача, допитавши свідків ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до рішення № 827 Виконавчого комітету ХМР ОСОБА_1 було визнано наймачем кімнат 29,30 житловою площеню 42,2 м2 зі складом сімї 2 особи (з колишнім чоловіком ОСОБА_2 ), які перебувають у команальній власності територіальної громади м.Харкова.
Відповідно до Ордеру на жиле приміщення НОМЕР_1 серія АИ від 11.04.2013 року, виданого ОСОБА_1 в кім. АДРЕСА_1 ) ОСОБА_1 була вселена.
Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою АДРЕСА_1 , кімнати 29,30 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
З акту, складеного 04.02.2021 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вбачається, що в кімнатах 29,30 у будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проживає та особисті речі в кімнатах відсутні .
Як вбачається з повідомлення Харківського районного управління поліції №2 ГУНП в Харківській області від 05.02.2021 року, згідно наявних облікових даних Харківського районного управління поліції №2 ГУНП в Харківській області, інформація щодо перешкоджання ОСОБА_2 , у праві на користування ними приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 01.01.2016 року по 05.02.2021 в Харківське районне управління поліції №2 ГУНП в Харківській області не находила.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , кожен окремо, пояснили, що відповідач ОСОБА_2 у кімнаті 29,30 по АДРЕСА_1 не проживає більше шести місяців, речей його у кімнатах немає.
Підстави не довіряти вказаним свідкам у суду відсутні, вони попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправильні показання, та не є заінтересованими у результатах розгляду справи.
Оцінка суду
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Матеріали справи свідчать про те, що спірні кімнати належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідачів, повернута без вручення за відміткою «адресат відсутній».
Відомості про те, що відповідач ОСОБА_2 цікавляться спірним житлом відсутні.
Також, не встановлено, що спірні кімнати відповідач залишив вимушено, що йому чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ними вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірним кімнатами, зокрема, фактів звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі.
За таких умов, відсутні підстави вважати показання свідків неналежним доказом у справі.
Відсутність посвідчення актів не проживання відповідачів у квартирі балансоутримувачем будинку не свідчить про неналежність таких актів як доказів, оскільки законом не встановлено вимог до форми зазначених актів.
Крім того, такі акти оцінюються у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.
Таким чином, суд вважає, що акти та показання свідка щодо не проживання відповідача у спірних кімнатах більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування кімнатами є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить висновку про наявність підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Розподіл судових витрат між сторонами.
Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кім. АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Сторони та учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач : ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення виготовлено 19.05.2021року.
Суддя Т.О. Кононенко