Провадження № 22-ц/802/690/21 Категорія: 39 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Бовчалюк З. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.12.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_1 було підписано заяву № б/н про отримання банківських послуг, відповідно до умов якої остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання по кредитному договору не виконала, станом на 31.05.2020 у неї утворилась заборгованість перед банком 64 238,64 грн, яку позивач і просить стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в користь 4999 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач подав апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає, що рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що операції, які оспорює відповідач, здійснювались за допомогою системи Приват-24. Щоб зайти до Приват-24 необхідно мати номер телефону та знати пароль входу або ж у випадку його зміни знати ПІН-код будь-якої своєї активної картки. Відповідач стверджує, що невідомі особи отримали доступ до її фінансового номеру мобільного телефону, однак навіть в разі отримання доступу неможливо вчиняти операції з картками, не знаючи іншої конфіденційної інформації (пароль входу до Приват-24, ПІН-код картки). Факт розголошення ПІН-коду своєї картки, номеру картки та фінансовий номер мобільного телефону підтверджує сама відповідачка, адже вона повідомила зазначені відомості своїй дочці. Наявність кримінального провадження, у силу презумпції невинуватості, не може свідчити про вчинення злочину до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені. Зняття коштів з картки можливо тільки за допомогою введення ПІН-коду картки, а тому позивач вважає, що відповідач порушив вимоги щодо зберігання банківської таємниці щодо своєї кредитної картки. Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, суд повинен врахувати положення законодавства про граничний розмір їх компенсації та з`ясувати який саме розмір такої компенсації підлягає сплаті на користь відповідача. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та відмовити відповідачу у стягненні з позивача витрат на професійну допомогу.

Представник відповідача адвокат Наумчук В. А. подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 30.04.2019 по 27.12.2019 перебувала за кордоном. Факт перебування за кордоном підтверджує те, що ОСОБА_1 не могла ініціювати операції з переказу коштів внаслідок яких утворилась заборгованість по картковому рахунку, оскільки в цей час вона не користувалась ні платіжною карткою «Універсальна», ні номером телефону українського оператора «Водафон», який до того ж вибув з її володіння 07.09.2019 внаслідок неправомірних дій невстановленої особи. Твердження позивача про те, що без розголошення з боку відповідача ПІН-коду своєї картки, номеру картки, фінансового номеру мобільного телефону, інша особа не змогла б ні зайти в Приват-24, ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти, є припущенням позивача і не підтверджено належними, допустимими, достовірними доказами. Виходячи з принципу змагальності сторін саме позивач мав довести, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач передала ПІН-код своєї картки, номер картки та фінансовий номер мобільного телефону своїй дочці, що призвело до незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка діє змогу ініціювати платіжні операції є необґрунтованими, оскільки відповідач особисто уповноважила свою дочку на використання платіжного засобу в її інтересах на час перебування за межами території України. Дочка відповідача ОСОБА_2 допитувалась слідчим СВ Луцького ВП ГУНП України у Волинській області як свідок у кримінальному провадженні № 0000035 до того як матеріали кримінального провадження були передані за територіальною підслідністю до Криворізького ВП ГУНП у Дніпропетровській області. При цьому, даних про те, що використання платіжної картки відповідача її довіреною особою - дочкою призвело до незаконного використання ПІНу або іншої персональної інформації зловмисниками, встановлено не було. Після 07 вересня 2019 року (коли мали місце спірні операції з картковим рахунком відповідача, ініційовані невстановленою особою) жодних операцій по цьому рахунку не здійснювалось, окрім нарахування банком відсотків за використання кредитного ліміту. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 у цій справі у банку витребовувались копії документів, які не були надані банком через закінчення строку зберігання, однак відповідач звернулась із заявою про несанкціоновані платіжні операції з використанням її платіжної картки 28.12.2019, то позивач згідно з обов`язковими для нього положеннями Правил застосування переліку документів що утворюються у діяльності Національного банку України та банків України, затверджених Постановою НБУ № 130 від 27.11.2018, повинен був зберігати документи службового розслідування стосовно повідомлених відповідачем порушень щонайменше до 01 січня 2025 року. Що стосується витрат на професійну правову допомогу, то відповідачем до суду було надано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду, акт приймання-передачі наданих послуг та квитанцію. В акті приймання-передачі міститься детальний опис послуг з вказанням витраченого адвокатом часу. Факт оплати послуг підтверджується квитанцією від 09.09.2020. Розмір витрат є співмірним з критеріями, передбаченими ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Стягнути з позивача в користь відповідача 3000,00 грн у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.12.2010 відповідачем ОСОБА_1 було підписано запропоновану ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачу видано банківську (кредитну) картку.

Відповідач не заперечувала факту використання карток «Приватбанку» та здійснення грошових операцій за допомогою картки «Універсальна».

Карткою користувались в період з 06.06.2019 по 19.07.2019 включно, що підтверджується поданим стороною позивача розрахунком заборгованості та детальною випискою руху коштів за договором б/н, картка № НОМЕР_1 , з яких убачається здійснення операції з поповнення карткового рахунку 19.07.2019 на суму 730 грн, заборгованість після здійснення оплати - 0 грн.

В період з 19.07.2019 по 07.09.2019 жодні операції по картці № НОМЕР_1 не здійснювались.

07.09.2019 з картки № НОМЕР_1 було здійснено ряд операцій (9 трансакцій) щодо переказу коштів на картку Приватбанку через Приват24, одержувач ОСОБА_3 , на загальну суму 43 680 грн. Того ж дня, на картку було зараховано кошти в сумі 10 400 грн (два платежі по 5 200 грн.).

Відповідач стверджує, що дані операції ні вона, ні з її відому іншими особами не здійснювалися.

З виписки по рахунку убачається, що в подальшому рух коштів по карті відсутній, здійснювалося виключно списання відсотків за використання кредитного ліміту та інших платежів передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Відповідач вказує, що про зазначене дізналася не одразу, оскільки перебувала за кордоном, номером мобільного телефону НОМЕР_2 , до якого було здійснено приєднання банківської картки не користувалася. По прибуттю в Україну, після виявлення фактів переказу коштів, відповідач одразу звернулася з відповідною заявою в банк та до правоохоронних органів з повідомленням про злочин.

Перебування відповідача ОСОБА_1 в період з 30.04.2019 по 27.12.2019 поза межами території України, стверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

04.01.2020 ОСОБА_1 звернулася до ЛВП ГУНП у Волинській області з повідомленням про шахрайство (невстановлена особа здійснила перевипуск сім-картки із номером НОМЕР_2 та отримавши доступ до онлайн банкінгу «Приват24» здійснила зняття коштів із карткового рахунку № НОМЕР_1 на суму 44 124 грн, а також оформила онлайн кредити на суму 20 000 грн, чим спричинила ОСОБА_1 матеріальної шкоди на вищевказану суму). Її заява була прийнята та зареєстрована в ЄРДР, реєстраційний №0000035 за ст. 190 ч.1 КК України.

В ході проведення слідчих дій, матеріали кримінального провадження були передані за територіальною підслідністю до Криворізького відділу ГУНП у Дніпропетровській області. Листом т.в.о. начальника сектору дізнання Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 повідомлено, що сектором з дізнання проводяться необхідні слідчі дії та оперативно-розшукові заходи, направлені на встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. На час звернення осіб причетних до нього не встановлено, тривають слідчі дії.

З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом на 31.05.2020 позичальнику нараховано заборгованість в розмірі 64 238,64 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту -1395,26 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 43491,62 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 15 816,59 грн, штраф - 3535,17 грн.

Повідомлення про вчинення шахрайських дій по картковому рахунку ОСОБА_1 , банком було проігноровано. З розрахунку заборгованості вбачається, що сума боргу розрахована станом на 31.05.2020, що включає виключно кошти, які були перераховані з картки відповідача на інший рахунок невстановленими особами.

Згідно зі ст. 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи.

Відповідно до пункту 9 Розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених Постановою правління НБУ № 705 від 05.12.2014, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Пунктом 10 Розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених Постановою правління НБУ № 705 від 05.12.2014, встановлено, що банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян».

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зроблено висновок про те, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 6-24548св18) зроблено аналогічний висновок, відповідно до якого саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Позивач не довів, що відповідач, як користувач карткового рахунку, вчиняла будь-яку дію чи бездіяльність, які б сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з допомогою її карткового рахунку.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується належними доказами у справі, що відповідач ОСОБА_1 дії щодо повідомлення банку про здійснені перекази коштів невстановленими особами вчинила одразу ж після прибуття на територію України (27.12.2019) - 28.12.2019.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 у цій справі у банку витребовувались з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» належним чином завірені копії документів, які містять інформацію щодо: - результатів службового розслідування (службової перевірки ), яке проводилось за фактом звернення ОСОБА_1 щодо незаконного (несанкціонованого) списання коштів з її платіжної картки № НОМЕР_1 , що мало місце у вересні 2019; - кінцевого обладнання (пристрою) з якого було здійснено вхід в систему дистанційного обслуговування клієнтів «Приват24» під авторизацією ОСОБА_1 07.09.2019; - ІМЕІ-номер, ІР-адресу та МАС-адресу кінцевого обладнання (пристрою), з якого було здійснено вхід в систему «Приват24» під авторизацією ОСОБА_1 , 07.09.2019.

Листом від 27.01.2021 № 150187-ВБ позивач повідомив суду, що запитувані відомості неможливо надати через закінчення строку їх зберігання.

Однак, відповідно до Правил застосування переліку документів що утворюються у діяльності Національного банку України та банків України, затверджених Постановою НБУ № 130 від 27.11.2018 (пункт 3) види документів, порядковий номер рядка, порядковий номер статті, строки архівного зберігання документів, пояснення до строків зберігання документів зазначено в Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку та банків із зазначенням строків зберігання (далі - Перелік), що є додатком до цих Правил. Згідно п. 6 Правил № 130 Строки зберігання документів, визначені в Переліку, є мінімальними і не підлягають скороченню. Строки тимчасового зберігання окремих видів документів у разі необхідності можуть бути продовжені за рішенням експертних комісій або експертно-перевірних комісій державних архівних установ (далі - ЕПК). Вказаним переліком визначено, що Документи (акти, постанови, рішення, довідки, доповідні та пояснювальні записки, висновки, листи) службових розслідувань у банківській сфері (порядковий номер рядка - 60, порядковий номер статті - 46) зберігаються у банках строком 5 років після винесення рішення. Документи (акти, доповідні записки, висновки) про розслідування порушень під час роботи із системою захисту інформації (порядковий номер рядка - 422, порядковий номер стаття - 343) зберігаються у банках строком 5 років після винесення рішення.

Пунктом 12 Правил № 130 передбачено, що обчислення строків зберігання документів проводиться з 01 січня року, наступного за роком завершення їх діловодством (наприклад, обчислення строку зберігання справ, завершених діловодством у 2016 році, починається з 01 січня 2017 року).

Відповідач звернулась із заявою про несанкціоновані платіжні операції з використанням її платіжної картки 28.12.2019, відповідно до Правил застосування переліку документів що утворюються у діяльності Національного банку України та банків України, затверджених Постановою НБУ № 130 від 27.11.2018, позивач повинен був зберігати документи службового розслідування стосовно повідомлених відповідачем порушень щонайменше до 01 січня 2025 року.

За частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо витрат на професійну правову допомогу, то відповідачем до суду було надано договір про надання правової допомоги № 2020/3 від 06.04.2020, додаткову угоду № 2 від 04.08.2020, акт приймання-передачі наданих послуг від 08.09.2020 та квитанцію № 0.0..2 від 09.09.2020. В акті приймання-передачі міститься детальний опис послуг з вказанням витраченого адвокатом часу. Факт оплати послуг підтверджується квитанцією від 09.09.2020. Розмір витрат є співмірним з критеріями, передбаченими ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

В відзиві на апеляційну скаргу представником заявлено клопотання про стягнення з позивача в користь відповідача 3000,00 грн у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інтанції. Професійна правнича допомога надавалась на підставі договору № 2020/3 від 06.04.2020 про надання правової допомоги та додаткової угоди № 2 від 04.08.2020. Факт надання послуг та їх оплати підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 07.05.2021 та квитанцією з терміналу самообслуговання Приватбанку № 0.0..1 від 05.05.2021, копії яких додано до відзиву.

Позивач не подав заперечень щодо заявленої суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. До інших судових витрат відповідно до ст. 133 ЦПК України, в тому числі, відносяться витрати на професійну правничу допомогу, а тому суд приходить до висновку про стягнення з позивача в користь відповідача 3000,00 грн у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інтанції.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 3000,00 грн (три тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді