Провадження № 2/752/2875/21
Заочне Р І Ш Е Н Н Я
26 серпня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва
в складі головуючого судді Плахотнюк К.Г.
за участі секретаря Коротун Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Києві цивільну справу за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -
31 липня 2020 року представник позивача КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» Братищенко Ю.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 12 416,76 грн., збитки від інфляції у сумі 2394,52 грн., 3% річних у сумі 1019,34 грн., судовий збір в розмірі 2102,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, як власник квартири АДРЕСА_1 , отримує від позивача житлово-комунальні послуги, зокрема послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 на підставі договору № б/н від 01.08.2016 року. Як споживач житлово-комунальних послуг, відповідач зобов`язана забезпечували своєчасну оплату вказаних вище послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених Договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг, за період з 01.11.2016 р. по 31.09.2019 р., у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 12 416, 76 грн. Зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги боржнику за цей період нараховано плату за послуги на суму 38 634,45 грн. - 26 217,67 грн відповідачем сплачено. Ці кошти направлялись у рахунок погашення боргу минулих періодів. Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити збитки від інфляції у сумі 2 394,52 грн. та три проценти річних в сумі 1 019,34 грн в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду із даним позовом.
До заяви додано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Проти заочного розгляду справи не заперечують.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Плахотнюк К.Г. від 07 вересня 2020 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
У судовому засіданні 26.01.2021 сторони по справі відсутні, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання.
Відповідачка подала суду клопотання про відкладення судового засідання для надання додаткового часу на підготовку відзиву у справі та заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
У заяві зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду і не надав жодного доказу на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності. Наголошує, що усі зобов`язання по оплаті за надані послуги з утримання будинків і споруд прибудинкових територій за вказаний позивачем період виконані належним чином, відповідно до умов договору, що підтверджується звітом по особовому рахунку. Заборгованість за надані послуги відсутня та на підтвердження цього надала суду платіжні доручення, в яких визначено призначення платежу: за утримання будинків та прибудинкових територій. Заборгованість, яка нарахована позивачем, виникла за іншу послугу -центральне опалення за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року, а тому просить застосувати позовну давність в цей період.
Справу перенесено на 26.08.2021.
У засіданні сторони відсутні. Про дату, час, та місце розгляду повідомлялись належним чином. Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду заяву про розгляд справи за її та відповідача відсутності. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.
Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Судом встановлено що, відповідно до Розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 190 від 08.04.2016 року новозбудованому багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_4 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 (а.с. 6).
На підставі акту прийому-передачі цей житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення переданий на обслуговування та експлуатацію до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» (а.с. 5)
КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» є зареєстрованим в установленому порядку підприємством, що засновано на комунальній власності територіальної громади м. Києва і підпорядковується управлінню житлового забезпечення КМДА. Згідно з п. 2.1 Статуту Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», затвердженого розпорядженням КМДА від 19.07.2000 року (в редакції від 10.01.2018 № 20), метою діяльності підприємства є задоволення потреб фізичних та юридичних осіб щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових і нежитлових приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території, відповідно до вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, отримання прибутку від своєї діяльності, замовлення нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту. Підпунктом 2.2.1 пункту 2.2 Статуту передбачено, що предметом діяльності підприємства є надання житлово-комунальних послуг споживачам відповідно до укладених договорів (а.с. 7-8).
01.08.2016 року між КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» (виконавець) та ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі довіреності діє Брунь Ю.І., (споживач) укладено договір № б/н про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 12, 9-10).
Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.
Згідно до п. 1 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент укладення договору) передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».
За змістом статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Доказів належного виконання зобов`язання, та сплати за надані житлово-комунальні послуги, стороною відповідача суду надано не було, як і не було надано суду докази на спростування розрахунків позивача.
В частині доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності та застосування наслідків пропуску строку позовної давності до позовних вимог, суд зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності за період з листопада 2016 по квітень 2017 рік.
Так, позивач, звернувшись 31 липня 2020 року до суду з позовом про стягнення сум заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2016 року по 30.09.2019, що перевищує встановлений законом трирічний строк позовної давності.
Перевіряючи доводи сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 р. у справі № 367/6105/16-ц, від 16.06.2020 р. у справі № 372/266/15-ц.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає спеціальний строк позовної давності для цієї категорії спорів.
Європейський суд з прав людини наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р., виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 20.09.2011 р. у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», від 22.10.1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). У рішенні від 09.01.2013 р. у справі «Волков проти України» наголошено, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми.
З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при ухваленні рішення суду Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільних справах» дав такі роз`яснення: установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, визначене дає підстави для висновку, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 22.03.2017 р. у справі № 6-43цс17.
Тобто, часткова оплата комунальних послуг не є підставою для переривання строку позовної давності.
Однак, знову-таки, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривається разом з учиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. Якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди.
В цьому випадку суду потрібно встановлювати намір особи: чи хотіла вона сплатити попередню заборгованість. Усвідомлена оплата за попередній період є підставою для переривання строку позовної давності.
Дослідивши розрахунок заборгованості, наданий КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс», судом встановлено, що за період з листопада 2016 року по вересень 2019 року у відповідача відсутня заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 13-14). На підтвердження оплати розрахунків за отримані від відповідача послуги ОСОБА_1 надала суду копії платіжних доручень за листопад 2016-грудень 2017 року та виписки з рахунку за 2018-2019 років, із зазначенням призначення платежів (а.с. 57-82).
Вбачається, що заборгованість, яка нарахована позивачем, виникла за послуги з опалення МЗК та центрального опалення за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року.
Суд приходить до висновку, що переривання строку позовної давності відсутнє з тих підстав, що відповідач сплачувала лише нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а не за інші комунальні послуги відносно яких просить застосувати строки позовної давності.
Відтак, суд застосовує строки позовної давності та із зазначених підстав відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення часткової заборгованості за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року включно.
Оскільки відповідач не виконує зобов`язання по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням загального строку позовної давності у три роки, в розмірі 1076,98 грн., інфляційних втрат у розмірі 2394,52 грн., трьох відсотків річних в розмірі 1019,34 грн., загалом 4490,84 грн.
Що стосується вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до наступного.
Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 грн.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію договору №3-20 про надання правничої допомоги від 08 січня 2020 року (а.с. 16-18), додаток №1 до договору №3-20 про надання правничої допомоги (вартість послуг) (а.с. 19), детальний опис робіт (наданих послуг) (а.с. 21), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 22), акт виконаних робіт від 31 травня 2020 року по договору №3-20 про надання правничої допомоги (а.с. 24), додаток №01 до акту виконаних робіт від 31 травня 2020 року по договору №3-20 про надання правничої допомоги (вартість послуг за травень 2020 року) (а.с. 25-26), виписку з банку від 17 липня 2020 року (а.с. 27).
Як вбачається із матеріалів справи, позивач довів належними доказами, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 грн, у зв`язку із чим дана сума витрат підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 256, 258, 261, 525, 526, 530, 625 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141,258-268, 352, 354 ЦПК України, суд, -
позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя К.Г. Плахотнюк