Номер провадження: 22-ц/813/6393/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

переглянувши справу №522/19709/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення відсотків трьох відсотків річних за користування грошовими коштами та інфляційних втрат за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року у складі судді Бондар В.Я., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 6 листопада 2020 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що постановою від 28 серпня 2018 року Одеського апеляційного адміністративного суду залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2018 року в справі №522/13690/17, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії згідно Довідки про нараховане грошове забезпечення №448 від 13 травня 2017 року, які ОСОБА_1 отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед звільненням з військової служби, призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію у розмірі, який обчислюється з грошового забезпечення до складу якого включені щомісячна додаткова грошова винагорода, винагорода за перебування в зоні АТО, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація, винагорода за виконання поставлених бойових завдань на території противника, які отримував ОСОБА_1 протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби; зобов`язано Головне територіальне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 25 січня 2017 року. Нарахована доплата пенсії за період з 25 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року в сумі 63654,98 грн. зарахована на поточний рахунок по додатковій відомості 25 травня 2020 року відповідно до протоколу від 19 травня 2020 року №23 засідання Комісії з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду у відповідності до постанови КМУ №649 від 22 серпня 2018 року. З факту затримки виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії виникло грошове зобов`язання. Через протиправні дії відповідача, позивач не своєчасно отримав виплату суми недоплаченого основного розміру пенсії, і як наслідок поніс збитки, а тому з відповідача підлягають стягненню у відповідності до норм статті 625 ЦК України встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми з 28 серпня 2018 року (дата набрання законної сили рішень судів у справі №522/13690/17) по 25 травня 2020 року (дата часткової виплати недоплаченої частини основного розміру пенсії). Позивач ОСОБА_1 просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на його користь три відсотки річних за користування грошовими коштами в розмірі 3325,36 грн. та інфляційні втрати в розмірі 7772,90 грн. (а.с.1-3).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України (не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства) (а.с.19-20).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість ухвали з підстав порушення норм процесуального права полягає в помилковості посилання суду на те, що в даному випадку право позивача на компенсацію інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми, які передбачені статтею 625 ЦК України, виникло саме через протиправні дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним своїх обов`язків, адже суд не звернув увагу на те, що всі адміністративні правовідносини між позивачем та відповідачем щодо проведення перерахунку пенсії завершились з моменту вступу в законну силу рішення суду у справі №522/13690/17. В свою чергу спірні правовідносини між сторонами виникли з причин, що позивач не своєчасно отримав виплату суми недоплаченого основного розміру пенсії, і як наслідок, поніс збитки, а тому з відповідача підлягають стягненню у відповідності до норми статті 625 ЦК України встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Предмет спору та характер спірних правовідносин відноситься до юрисдикції загальних судів та має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали про відмову у відкритті провадження у справі та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі з огляду на наступне.

Питання юрисдикції у правовідносинах, відповідних тим, що є спірними у даній справі, вирішено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року в справі №758/1303/15-ц, постанові від 19 червня 2019 року в справі №703/2718/16-ц, у постанові від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц.

Правова позиція зводиться до наступного.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до частини першої, пункту 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

При цьому стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 1 частини першої статті 3 КАС України справу адміністративної юрисдикції визначено як публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового, однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Однією з визначальних особливостей адміністративного судочинства також є те, що позивачем в адміністративній справі може бути як фізична, так і юридична особа, яка вважає порушеними свої права, свободи чи інтереси, а відповідачем, за загальним правилом, - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові або службові особи (частини друга та третя статті 50 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

До компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, які передбачають як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу).

Справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

Отже, виходячи із викладеної узагальненої правової позиції та із аналізу предмету спору та характеру спірних правовідносин, вимоги ОСОБА_1 про стягнення в порядку статті 625 ЦК України на суму виплат, підтверджених чинним судовим рішенням, відносяться до юрисдикції загальних судів та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі як така, що постановлена з посиланням на відсутність підстав для застосування пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, підлягає скасуванню, справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Учасники справи в судове засідання 13 травня 2021 року не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи; позивачем надано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони. Отже, справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, ст.ст.379, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року про відмову у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення трьох відсотків річних за користування грошовими коштами та інфляційних втрат скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков