КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/1512/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.

суддів: Білич І,М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Карпенку В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У Дарницький районний суд міста Києва звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказувала, що між нею та ОСОБА_1 , 06 березня 2015 року укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, який розірвано згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року.

Зазначила, що 26 серпня 2016 року між нею та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Олерон Стандарт» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І., зареєстрованого в реєстрі за номером 1891.

Продаж квартири здійснено за 683 100 грн., з яких 651 774 грн. було сплачено нею за умовами інвестиційного договору № 0579/1-1/208 укладеного 03 листопада 2014 року, задовго до укладення шлюбу з відповідачем, а решту коштів в сумі 31 326 грн. сплачено нею в період окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням з ОСОБА_1 шлюбних відносин.

Не погоджуючись зх. позовними вимогами ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що згідно чинного сімейного законодавства, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 26 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І., зареєстрований у реєстрі за № 1891), особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 831 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити, визнати за кожною зі сторін право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначив, що право власності на спірну квартиру набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. а тому спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Апелянт також посилається на відхилення судом першої інстанції від висновків Верховного Суду, викладених, зокрема. у постановах від 05 серпня 2020 року у справі № 682/2493/16-ц та від 30 червня т2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила посилаючись на їх необґрунтованість. Просила рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року залишити без змін так як вважає його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Вітер С.В. апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених в ній.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Ганін С.А., проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 06 березня 2015 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києва, актовий запис № 270 (а.с. 8).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9-15).

Також, 03 листопада 2014 року між ОСОБА_2 (Інвестором) та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Олерон Стандарт» (Фондом) було укладено інвестиційний договір, предметом якого є інвестиційна участь Інвестора у будівництві будинку у складі будівництва житлово-рекреаційного комплексу з паркінгами між просп. М. Бажана та АДРЕСА_2 , здійснення Фондом будівництва будинку, введення його в експлуатацію, оформлення та реєстрація права власності Фонду на будинок та передача Фондом у власність Інвестора однокімнатної квартири, загальною проектною площею 47,23 кв.м., проектний номер квартири 208 , що розташована на 22 поверсі, шляхом укладення договору купівлі-продажу (а.с. 20-27).

В подальшому, між сторонами інвестиційного договору було укладено низку додаткових договорів (а.с. 28-31).

На виконання умов інвестиційного договору, ОСОБА_2 внесла кошти в загальному розмірі 683 100 грн., що становить повну вартість об`єкта інвестування, з яких 651 774 грн. було сплачено 05 листопада 2014 року, а 31 326 грн. - 26 серпня 2016 року, про що свідчать копії відповідних квитанцій (а.с. 33-34).

Між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Олерон Стандарт» (Продавцем) та ОСОБА_3 , 26 серпня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , продаж якої вчинено за 683 100 грн., які були сплачені покупцем до укладення договору (а.с. 16-17).

Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Іванчик І.І., 26 серпня 2016 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (а.с. 18-19).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Майном, як особливим об`єктом, вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

У ч. 1 ст. 179 ЦК України вказано, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно із ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення.

При цьому, майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, з яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналіз наведених норм сімейного та цивільного законодавства дає підстави для висновку, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Також, судом встановлено, що із загальної суми коштів, вкладених у придбання спірної квартири, 651 774 грн. були особистими коштами ОСОБА_2 , оскільки вносились нею до укладення шлюбу з ОСОБА_5 .

Щодо коштів в сумі 31 326 грн., які вносились на виконання умов інвестиційного договору в період зареєстрованого шлюбу сторін, то суд першої інстанції правильно зазначив, що рішенням суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, встановлено, що їх шлюбні відносини фактично припинені з травня 2016 року.

Вказані обставини апелянт не оспорював.

Зважаючи на те, що з вказаного часу сторонами не велося спільне господарство і у них був відсутній спільний бюджет, Дарницький районний суд міста Києва прийшов до правильного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин норми частини 6 статті 57 Сімейного кодексу України, за приписом якої суд має право визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін за доведеності набуття її за особисті кошти дружини ОСОБА_2 не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання апелянта на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладався за його згодою як чоловіка покупця (пункт 9 договору) і при цьому ним надавалась нотаріально засвідчена заява, у якій він вказав, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є їх спільною сумісною власністю, а придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності колегія суддів вважає необґрунтованими так як згода одного з подружжя на придбання нерухомого майна у власність другим з подружжя автоматично не породжує право спільної сумісної власності на таке майно, а є лише засвідченням презумпції спільності майна подружжя, яка в даному випадку спростована сукупністю досліджених та перевірених судом доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок Дарницького районного суду міста Києва про обґрунтованість та доведеність вимог первісного позову про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 , є правильним та ґрунтується на вимогах закону.

Посилання апелянта на відхилення судом першої інстанції від висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 682/2493/16-ц, не можуть бути прийняті до уваги у даній справі так як вони є безпідставними, оскільки постанова Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 682/2493/16-ц не містить висновку про те, що якщо державна реєстрація на об`єкт нерухомості відбулася після укладання шлюбу, то таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, навіть якщо будувалось за особисті кошти одного з подружжя витрачені до укладання шлюбу.

Щодо посилань апелянта на відхилення судом першої інстанції від висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, слід зазначити, що зазначений у такій постанові висновок Верховного Суду зроблений за інших фактичних обставин та у зовсім інших правовідносинах, що не подібні з правовідносинами у вищевказаній цивільній справі, зокрема, щодо порядку виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, а відтак в цілому не вбачається підстав для застосування до спірних правовідносин у даній справі правової позиції, зазначеної у постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Дарницького районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, при вирішенні спору, Дарницьким районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар