ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1261/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2838/20 Категорія: Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 06 травня 2021 року, та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 травня 2021 року, ухвалених у складі судді Морозова В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних на предмет спору: приватний виконавець Плесюк Олексій Степанович про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів, повний текст рішення складено 21 травня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 грудня 2016 року вона звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ майна.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2020 року з ОСОБА_1 стягнуто на коритсь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 137 576 гривень. Також, місцевим судом було видано виконавчий лист.

Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 15 грудня 2020 року було відкрито виконавче провадження, в ході якого встановлено відсутність у ОСОБА_1 відкритих рахунків, рухомого та нерухомого майна, однак наявна лише пенсія у розмірі 5 261,40 гривень.

Також, в ході виконавчого провадження встановлено, що у власності ОСОБА_1 були житловий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , які були відчужені останнім своїй матері на підставі договорів дарування №8153 та №8156 від 09 серпня 2017 року.

Вважає, що вказані правочини є недійсними, оскільки спрямовані саме на уникнення звернення стягнення на майно боржника, тому являють собою зловживання правом та порушують засади цивільного законодавства (добросовісність). Також вказані правочини мають ознаки фіктивності, оскільки їхньою реальною метою, як вбачається із обставин, є не перехід права власності до набувача, а унеможливлення в майбутньому звернення стягнення на таке майно. При цьому набувач за договором дарування - мати позивача - була обізнана про наявність судового спору щодо поділу майна подружжя, оскільки виступала свідком в суді.

На підставі викладеного, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 09 серпня 2017 року, серія та номер 8153, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Левицькою Елеонорою Антонівною.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 09 серпня 2017 року, серія та номер 8156, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Левицькою Елеонорою Антонівною.

Застосувати наслідки недійсності правочинів, повернувши сторони у попередній стан.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 06 травня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 09 серпня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 8153, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Елеонорою Антонівною.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 09 серпня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 8156, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Елеонорою Антонівною.

Застосовано наслідки недійсності правочинів, повернувши сторони у попередній стан.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про судовий розгляд справи про поділ майна подружжя, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення указаного позову та виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що йому належало на праві приватної власності, однак відчужив за безоплатним договором належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, що свідчить про фіктивність укладеного договору дарування між відповідачами, які є близькими родичами.

Укладення оспорюваних договорів, у період існування судового спору, призвело до того, що після ухвалення рішення суду та звернення його до виконання відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, свідчить про те, що договори дарування були укладені без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення на користь позивача грошових коштів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що помилковими є висновки суду про мету його дій як намір приховати майно від виконання в майбутньому за рахунок цього майна судового рішення. На момент укладення оспорюваних договорів жодного судового рішення щодо стягнення коштів, визнання майна спільною власністю не існувало, а заходи забезпечення позовних вимог щодо житлового будинку та земельної ділянки не застосовувались.

Під час розгляду позовної заяви у місцевого суду були відсутні докази, які свідчать, що на час укладення оспорюваних договорів вони не були спрямовані на ненастання обумовлених правових наслідків. З підстав зазначених у позові не вбачається обставини для визнання спірного договору недійсним.

Помилковим є посилання суду на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси ухваленого у справі про поділ спільного майна подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення місцевого суду, ОСОБА_2 не погоджуючись з апеляційною скаргою зазначає, що вказуючи на неповноту з`ясування місцевим судом обставин справи, скаржник не розкриває в чому полягає така неповнота.

Дії відповідачів були узгоджені та спрямовані на унеможливлення звернення стягнення на майно в ході майбутнього виконання судового рішення.

Правова природа фраудаторного правочину полягає у тому, що сторони діють «на випередження», змінюючи номінального власника майна до того, як виникне юридична можливість для звернення стягнення на нього. При цьому не має значення чи майно відчужене вже після ухвалення судового рішення щодо стягнення коштів з відповідача, чи в ході судового спору - передбачаючи можливість задоволення позову, відповідач вживає заходів щодо зміни номінального власника свого майна, запобігаючи можливості звернення стягнення на нього.

Додатковим рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 травня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Гончара Сергія Миколайовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1750 гривень, а інші 1750 гривень вирішено компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 840 гривень судового збору.

Не погоджуючись із додатковим рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 травня 2021 року, в частині компенсування 1750 гривень витрат на професійну правничу допомогу за рахунок держави, ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким солідарно стягнути з обох відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_1 має інвалідність 2 групи, однак це дає йому право на звільнення лише від сплати судового збору п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Наявні норми права, що звільняють осіб з інвалідністю 2 групи від сплати судового збору, проте відсутня норма, що звільняє інваліда 2 групи від відшкодування стороні, на користь якої ухвалено рішення витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначивши в мотивувальній частині рішення про необхідність солідарного стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, місцевий суд повинен був про це зазначити також і в резолютивні частині.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткове рішення, в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок АДРЕСА_1 . Відчужуваний будинок належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 26 червня 2015 року (а.с. 63).

Також, згідно нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки зареєстрованого в реєстрі за №8156, 09 серпня 2017 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1983 гектарів, кадастровий номер :04:002:0364, розташовану по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі витягу з рішення Яснозірської сільської ради від 29 березня 2017 року №3 (а.с.61).

За змістом частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №369/11268/16-ц).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 693/624/19 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2020 року у справі №712/14621/16, залишеного без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 137 567 гривень. З тексту рішення вбачається, що ОСОБА_2 28 грудня 2016 року звернулася до суду з вищевказаним позовом. Судом встановлено, що ОСОБА_1 22 листопада 2016 року здійснив відчуження автомобіля Chevrolet Captiva CG на користь ОСОБА_5 , який був об`єктом спільної сумісної власності сторін, без згоди ОСОБА_2 та сплати останній грошової компенсації, чим порушив її права як співвласника, тому на користь ОСОБА_2 судом було стягнуто Ѕ частину вартості спірного автомобіля. Окрім того, судом встановлено, що 24 листопада 2016 року ОСОБА_5 продав матері відповідача ОСОБА_3 вищевказаний автомобіль (а.с. 5-9).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С. від 15 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 712/14621/16-ц, виданого 03 грудня 2020 року Соснівським районним судом м. Черкаси (а.с. 15).

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 на обліку в органах ДФС не перебуває (а.с. 16), транспортні засоби за ним не зареєстровані (а.с. 16), водночас перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області, та отримує пенсію в розмірі 5 261,40 гривень (а.с. 17).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , відчужуючи на підставі безвідплатних договорів належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку своїй матері, будучи обізнаним про судовий спір, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення судом позовних вимог, відтак діяв очевидно недобросовісно, уклавши договори дарування, які були направлені не на реальне настання правових наслідків, а з метою недопущення звернення стягнення на таке майно, враховуючи відсутність іншого майна, за рахунок якого відповідач може відповідати за своїми зобов`язаннями.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визнання оспорюваних договорів дарування недійсними, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують таких висновків.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України визначено основні засади (принципи) цивільного судочинства, до яких належить зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, тому компенсація таких витрат можлива лише у випадку, коли сторона довела належними та допустимими доказами їх наявність та розмір.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що адвокатом Гончар С.М. надавалась правова допомога ОСОБА_2 на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 23 грудня 2020 року з АО «Гончар і Давигора», витяг з якого міститься в матеріалах справи, і за змістом якого оплата правничої допомоги адвокатського об`єднання становить: за підготування позовної заяви та пов`язаних із нею процесуальних документів (заяви про забезпечення позову, клопотання про витребування доказів) - 1500 гривень, за підготування відповіді на відзив - 1500 гривень, за підготування процесуальних документів (клопотань, заяв - 700-1500 гривень, за участь у одному судовому засіданні - 1000 гривень (а.с. 112).

Повноваження ОСОБА_6 як представника ОСОБА_2 у даній цивільній справі підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю від 04 жовтня 2018 року, бланк ННР 189758 (а.с. 3), свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №371 (а.с. 4).

Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу, здійснених у заяві представника позивача від 07 травня 2021 року, адвокатом було надано наступні послуги: підготування позовної заяви - 1500 гривень, участь у двох судових засіданнях (підготовче та судове) по 1000 гривень кожне, а всього 3500 гривень (а.с.111).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 06 травня 2021 року АО «Гончар і Давигора» прийняло від ОСОБА_2 3500 гривень на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 23 грудня 2020 року (а.с. 113).

Згідно протоколу судового засідання від 04 квітня 2021 року (а.с. 78) та протоколусудового засідання від 06 травня 2021 року (а.с.101) представник позивача Гончар С.М. брав участь у даних судових засіданнях.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вищезазначені витрати, понесені позивачем у зв`язку з наданням їй правничої допомоги, є доведеними, дійсними, необхідними та розумними, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про їх відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем було заявлено клопотання про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме 1500 гривень за підготування відзиву на апеляційну скаргу (прирівняно за ціною до зазначеної у договорі про надання правничої допомоги відповіді на відзив) та авансом 1000 гривень за одне судове засідання в суді апеляційної інстанції, яке призначене на 22 липня 2021 року, а всього 2500 гривень.

Відповідно до наданої квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 05 липня 2021 року АО «Гончар і Давигора» прийняло від ОСОБА_2 2500 гривень на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 23 грудня 2020 року (за відзив на апеляційну скаргу та одне судове засідання апеляційного суду).

Тому, суд приходить до висновку, що вищезазначені витрати, понесені позивачем у зв`язку з наданням їй правничої допомоги підлягають відшкодуванню.

Відповідно до ч.ч.1,2,6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).

Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку, що положення Закону України «Про судовий збір» передбачають лише звільнення від сплати судового збору, водночас нормами процесуального права визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року по справі №6-1544цс17).

Отже, обґрунтованими є доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі щодо порушення місцевим судом норм процесуального права в частині компенсування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок держави, тому в цій частині скарга підлягає до задоволення.

Водночас, безпідставними є доводи ОСОБА_2 щодо необхідності солідарного стягнення з відповідачів на її користь судових витрат, оскільки солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 на додаткове рішення підлягає до часткового задоволення, а додаткове рішення до часткового скасування в частині компенсування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок держави, та ухвалення нового про стягнення таких витрат з ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 06 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних на предмет спору: приватний виконавець Плесюк Олексій Степанович про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних на предмет спору: приватний виконавець Плесюк Олексій Степанович про визнання правочинів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів в частині компенсування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1750 гривень на користь ОСОБА_2 за рахунок держави - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1750 гривень.

В іншій частині додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 1250 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 1250 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 28 жовтня 2021 року.

Судді