СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/3682/21

пр. № 2/759/3555/21

13 травня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря Кушнірчук А.Р.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 про скасування арешту з майна,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 встановлена наявність запису типу «арешт» за № 1371906 який внесено 12-ю Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови державної виконавчої служби у Ленінградському районі від 05.07.2000 року в рамках виконавчого провадження № 1371906. 1/2 часьтина вказаної квартири належить йому, інша 1/2 частина - ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності від 29.04.1998 року.

04.06.2020 року позивач звернувся до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про скасування арешту.

Листом за № 103112 від 05.06.2020 року начальник Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевський А.М. повідомив ОСОБА_1 , що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку «Права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» щодо особи - ОСОБА_1 та за об`єктом нерухомого майна - кв. АДРЕСА_1 встановлена наявність записів типу «арешт» за № 1371906 та внесений 12-ю Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Державної виконавчої служби у Леніградському районі м. Києва від 05.07.2000 № ВХ989. Крім того, в системі АСВП відсутні відомості щодо виконавчого провадження, в рамках якого була винесена постанова ВХ989 від 05.07.2000 на підставі якої було арештоване майно за адресою: АДРЕСА_1 , адже Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (нині - Автоматизована система виконавчих проваджень) почала вводитись у дію на протязі 2007-2008 років.

Таким чином, на даний час на квартиру АДРЕСА_1 , частина якої належить йому, накладено арешт, чим порушено його майнові права щодо розпорядження власністю, у зв`язку з чим позивач просить скасувати арешт.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2021 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву (а.с. 11).

У встановлений строк відповідач заперечення та відзиву на позовну заяву не подав.

09.04.2021 року до суду надійшла позовна заява третьої особи з самостійними вимогами на стороні позивача ОСОБА_2 про зняття арешту з майна.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року заяву було залишено без руху та роз`яснено право протягом десяти днів з дня отримання ухвали усунути виявлені судом недоліки.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.05.2021 року позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на стороні позивача ОСОБА_2 про зняття арешту з майна повернуто позивачу.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності від 29.04.1998 року та реєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 01.06.1998 року в реєстрі № 6304 (а.с. 5) З свідоцтва вбачається, що співвласником квартири є ОСОБА_2 .

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.03.2021 року відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 наявне обтяження: арешт, реєвтраційний номер обтяження: 1271906 зареєстрований 12.10.2004 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ВХ 989 від 05.07.2000 року Державної виконавчої служби у Леніградському районі м. Києва (а.с. 24)

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведені обставини, стороною позивача доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками майна, на яке накладено арешт та що наявним арештом порушуються права, як власників.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на час проведення виконавчих дій, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Положеннями статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до частин третьої, четвертої і п`ятої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

04.06.2020 року позивач звернувся до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про скасування арешту.

Листом за № 103112 від 05.06.2020 року начальник Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевський А.М. повідомив ОСОБА_1 , що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку «Права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» щодо особи - ОСОБА_1 та за об`єктом нерухомого майна - кв. АДРЕСА_1 встановлена наявність записів типу «арешт» за № 1371906 та внесений 12-ю Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Державної виконавчої служби у Леніградському районі м. Києва від 05.07.2000 № ВХ989. Крім того, в системі АСВП відсутні відомості щодо виконавчого провадження, в рамках якого була винесена постанова ВХ989 від 05.07.2000 на підставі якої було арештоване майно за адресою: АДРЕСА_1 , адже Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень ( нині - Автоматизована система виконавчих проваджень) почала вводитись у дію на протязі 2007-2008 років. (а.с. 8)

Після закінчення виконавчого провадження, державний виконавець повинен зняти, арешти та інші обмеження, які накладаються на майно впродовж виконання виконавчих дій. Відсутність відкритого виконавчого провадження по виконанню рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту. У зв`язку з тим, що був накладений арешт, позивач не може реалізувати свої права та інтереси щодо арештованого майна, яке належить йому на праві власності.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно із приписами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.

Отже, відповідно до статті 50 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець, завершуючи виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно позивача повинен був зняти арешт, проте цього зроблено не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутність відкритого виконавчого провадження по виконанню рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2020 року у справі № 817/928/17.

Отже, позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що його право власності на нерухоме майно порушено, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України це право підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного постановою державного виконавця Державної виконавчої служби у Леніградському районі м. Києва від 05.07.2000 року № ВХ989.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і

Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого

Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року,

«Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти

Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року,

«Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited»

проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на

предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із

гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує

воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне

володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1

Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в права власності навіть

якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства,

буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано

справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з

втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення

(обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та

засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе

«індивідуальний і надмірний тягар».

До цього правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15.

З огляду на викладене, зважаючи на відсутність підстав для обмеження права власності позивача, наявність арешту майна позивача, що перешкоджає йому вільно розпоряджатися таким майном, приймаючи до уваги, що іншого способу захисту порушеного права власності позивача, аніж того, що нею обрано, за наявних обставин не вбачається, ураховуючи завдання цивільного судочинства, метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, зокрема, фізичних осіб, суддя приходить до висновку про задоволення позовних вимог та зняття арешту з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 про скасування арешту з майна - задовольнити.

Скасувати арешт квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови ВХ 989, 05.07.2000 року, Державної виконавчої служби у Ленінградському районі, реєстраційний номер обтяження № 1371906, внесений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 12.10.2004 року.

За письмовою заявою відповідача, поданою до суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення, заочне рішення може бути переглянуто.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо (частина перша статті 355 ЦПК України) або через суд першої інстанції (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1,АДРЕСА_2 .

Відповідач: Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, 03148, м. Київ, вул. Г. Юри,9, код 34999049.

Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Ю.О. Твердохліб