н/п 2/490/1389/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у підготовчому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 26.01.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

17.02.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду. Розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження. Почато підготовче провадження та призначене проведення підготовчого засідання.

В підготовче засідання позивач не з`явився.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.

В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Судом враховано, що підготовче засідання у даній справі 25.03.2021 року вже відкладалося, при цьому, крім направлення відповідних процесуальних документів засобами поштового зв`язку, інформація про стан судового розгляду даної справи доступна на офіційному веб-сайті судової влади. Позивач, в розумні інтервали часу не вжив заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження. За такого підготовче засідання проводиться без участі позивача.

В підготовчому засіданні відповідач наголошував на відсутності предмету спору, оскільки позивач уступив право вимоги іншій особі та заборгованість взагалі погашена.

Як встановлено судом, предметом даного спору є звернення стягнення за іпотечним договором б/н від 29.12.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за №5348, на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_3 , а саме - житловий будинок загальною площею 134,1 кв.м., житловою площею 47,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій розташований даний будинок, загальною площею 0,0360 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за ціною встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичасйні ціни на цей вид майна.

Як вбачається зі змісту пунктів 1.1, 1.2, 2.1-2.1.2 Іпотечного договору від 29.12.2011 року укладеного між Акціонерним товариством "Дельта Банк" та ОСОБА_2 , вказаний Іпотечний договір було укладено на забезпечення зобов`язань, що випливають з Договору кредитної лінії №ВКЛ-2009884, що укладений 29.12.2011 року між Акціонерним товариством "Дельта Банк" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 .

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до положень частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Відповідно до статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

При цьому, статтею 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свою позицію щодо розмежування цивільної та господарської юрисдикції, зокрема в питаннях оспорювання правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Велика Палата Верховного Суду також додатково звернула увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року справа № 910/1733/18, від 19 березня 2019 року № 904/2538/18).

Згідно із частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, сторонами Договору кредитної лінії №ВКЛ-2009884, є юридична особа - Акціонерне товариство "Дельта Банк" та Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 .

Отже, у даному випадку - звернення Акціонерного товариства "Дельта Банк" до суду із позовом щодо звернення стягнення за Іпотечним договором б/н від 29.12.2011 року, в якому іпотекодавцем є фізична особа - ОСОБА_2 , а іпотекодержателем юридична особа - Акціонерне товариство "Дельта Банк", для визначення юрисдикції цього спору необхідно було встановлювати сторони основного зобов`язання.

Як зазначалось вище, основне зобов`язання - Договір кредитної лінії №ВКЛ-2009884, на забезпечення виконання якого і укладався Іпотечний договір б/н від 29.12.2011 року, був укладений 29 грудня 2011 року між юридичною особою Акціонерним товариством "Дельта Банк" та Фізичною особою-підприємецем ОСОБА_4 , а відтак, враховуючи суб`єктний склад, спір щодо правочину спрямованого на його забезпечення має розглядатися в порядку господарського судочинства.

У пункті 16 розділу II доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська комісія) від 4 квітня 2011 року № 512/2009, схваленої Комісією на 86-му пленарному засіданні 2526 березня 2011 року «Верховенство права» (CDL-AD (2011) 003rev), вказано, що Rule of Law («верховенство права») є невід`ємною частиною будь-якого демократичного суспільства. У межах цього поняття вимагається, щоб усі, хто наділений повноваженнями ухвалювати рішення, ставилися до кожного з виявом поваги, на основі рівності та розумності й відповідно до закону, і щоб кожен мав можливість оскаржити незаконність рішень у незалежному та безсторонньому суді, де кожен має бути забезпечений справедливими процедурами. Отже, предметом верховенства права є здійснення влади і стосунки між особою та державою. Цим документом визначено, що обов`язковими елементами верховенства права є, зокрема: законність, заборона свавілля та доступ до правосуддя (пункт 41 розділу IV), де законність це принцип, який означає дотримання законів (пункт 42 розділу IV). Заборона свавілля полягає в тому, що деклараційні повноваження органами державної влади мають здійснюватися відповідно до принципу верховенства права, з яким несумісне ухвалення несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень (пункт 52).

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

У рішенні у справі «Олександр Волков проти України» (пункт 143) Суд констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування зазначених вище норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів. Аналогічна позиція міститься у рішенні у справі «Дія 97» проти України» (пункт 47).

Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 2 частини 2 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 200, 255, 260, 261 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суду міста Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя О.В. Саламатін