ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2021 року м. Кропивницький

справа № 386/23/21

провадження № 22-ц/4809/846/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л., учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2021 року у складі судді Гарбуз О.С. і

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути заборгованість у розмірі 25734,32 грн за кредитним договором № б/н від 16.08.2016, яка складається з наступного:

- 20699,09 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі:

- 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту;

- 20699,09 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками;

- 5035,23 грн заборгованість за простроченими відсотками;

- 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;

- 0,00 грн нарахована пеня;

- 0,00 грн нараховано комісії;

Позовна заява мотивована тим, що 16.08.2016 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту до 15000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

В заяві про укладення кредитного договору від 16.08.2016 відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір.

У позовній заяві позивач вказує, що договором та зазначеними правилами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 15.11.2020 виникла заборгованість в сумі 25734 грн 32 коп, яка складається з 20699 грн 09 коп заборгованості за тілом кредиту та 5035 грн 23 коп заборгованості за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредиту відповідачем, у тому числі - на умовах зазначених позивачем в позовній заяві, а тому доводи позивача про необхідність повернення коштів є безпідставними.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач особистим підписом засвідчив, що він згоден, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.07.2019 по справі № 923/760/18, твердження суду, про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Аналогічні висновки зробив ВС у постанові від 11.09.2019 по справі № 642/5533/15-ц, постанові від 19.09.2019 у справі № 127/7543/17, у постанові від 23.12.2019 у справі № 375/250/18.

На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 21000 грн.

Відповідач користувався грошима, отримував через банкомати, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 153/1334/16-ц, скасовуючи рішення апеляційної інстанції Верховний Суд зазначає наступне: «Суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, на що посилався позивач, що може свідчити про визнання договірних правовідносин».

Відповідно до висновків ВС у постанові від 29.07.2020 по справі № 753/10779/16-ц: «… Колегія суддів зазначає також, що якщо особа підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Отже, суди дійшли передчасних висновків про відмову в задоволенні позову.

Судом всупереч вимогами ст.263 ЦПК України не враховано висновки ВС, викладені у постанові від 04.12.2019 по справі № 750/6058/17-ц та у постанові від 20.10.2020 по справі № 456/3643/17.

Аналогічна правова позиція прийнята у постановах ВС від 16.09.2020 справа № 200/5647/18 та від 11.11.2020 у справі № 205/4176/18.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявні:

- витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ( в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви);

- копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20699,09 грн, що складається з 2-х складових, а саме:

- 0,00 - заборгованість за поточним тілом кредиту;

- 20699,09 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Платіж за умовами Договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою.

Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами, така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.

Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто відповідач може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами.

Відповідно до висновку ВС, викладеного у постанові від 18.12.2019 у справі №205/2825/18, а також у постанові від 20.05.2020 по справі № 588/62/18 «…Судами встановлено, що у анкеті-заяві від 24.06.2014 процентна ставка не зазначена. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦКУ позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, суди на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторони не узгодили розмір відсоткової ставки, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ відповідно до вимог ч.1 ст.1048 ЦК України.

Тобто, якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст.1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно висновків ВС у постанові від 21.10.2020 по справі №331/4560/19 «… висновки апеляційного суду про те, що позивач не посилався на норму статті 1048 ЦК України для стягнення відсотків за кредитним договором є безпідставними, так як згідно з принципом «jura novit curia» суд знає право, оскільки саме суд повинен дати правильну юридичну кваліфікацію фактичним обставинам, навіть якщо сторона на цю норму права не посилається».

Крім цього, згідно постанови ВС від 23.01.2018 по справі № 755/7704/15-ц, а також постанови ВС від 26.09.2018 у справі №159/2146/15-ц, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевіривши його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідео до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 25734 грн 32 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частинами 1 і 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2016 року між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" та відповідачем було укладено анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 13).

У заяві зазначено анкетні дані відповідача та його щомісячний дохід, а також намір відповідача скористатися банківськими послугами, при цьому заява не містить жодних відомостей щодо укладення кредитного договору або наміру на отримання кредиту.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract", "Універсальна Gold" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua (а.с. 14-51).

На підтвердження факту отримання кредиту ОСОБА_1 , позивачем надано виписки по кредитних картках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 за період з 16.08.2016 до 01.09.2020, довідку про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача та довідку про надання відповідачу карток із зазначеними номерами рахунку (а.с. 11-12, 59-69).

Позивач, стверджуючи про наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором, надав розрахунок заборгованості, яка станом на 15.11.2020 становить 25734 грн 32 коп, яка складається з 20699 грн 09 коп. заборгованості за тілом кредиту та 5035 грн 23 коп заборгованості за простроченими відсотками (а.с. 6-10).

З протоколу огляду доказу від 10.03.2021, слідує що при огляді офіційного веб-сайту позивача "https://privatbank.ua/terms" за визначеним ухвалою суду шляхом: "Архів договорів", перейти за посиланням "більше, обрати сторінку №5, повний текст за посиланням "Повний договір (актуальний на 01.06.2016р.)", розділ 2.1.1 на сторінках 1069-1090 повного договору, встановлено відсутність Умов та правил надання банківських послуг в електронному вигляді (а.с. 99-100).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредиту відповідачем, у тому числі на умовах зазначених позивачем в позовній заяві.

Проте повністю з такими доводами суду першої інстанції погодитися неможна, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторонапідприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що у заяві позичальника від 16.08.2016 не зазначена процентна ставка (а.с.13).

Крім того, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язанн я увигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, які позивачем долучено до матеріалів справи, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо збільшення кредитного ліміту, сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що «Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору», оскільки вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 січня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 червня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Отже відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

За таких суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» прострочених відсотків за користування кредитом, оскільки надані позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З огляду на викладене в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» прострочених відсотків за користування кредитом необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредита суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредиту відповідачем, у тому числі на умовах зазначених позивачем в позовній заяві.

Проте повністю з такими доводами суду першої інстанції погодитися неможна, з огляду на таке.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій .

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивач надав до суду першої інстанції такі письмові докази, зокрема:

1)анкету-заву ОСОБА_1 від 16.08.2016 про його згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк в якій він вказа, що ця заява разом з іншими пойменованими в ній документами становить зміст укладеного між ним і банком договору, ця анкета-заява містить підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (а.с.13);

2)витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та Правил надання банківських послуг (а.с.14-50);

3)розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (а.с.6-10);

4)довідку про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки (а.с.12);

5)довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.11);

6)виписку з рахунку за договором на ім`я ОСОБА_1 (а. с.59-69).

Матеріали справи (провадження в суді першої інстанції) не містять заперечень відповідача проти позову, в тому числі невизнання ним обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Не висловив відповідач своїх заперечень проти вимог банку і в суді апеляційної інстанції.

З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 висловив однозначне бажання скористатися запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» банківськими послугами, що слідує з підписаної ним анкети-заяви від 16.08.201611.2010.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що ОСОБА_1 здійснював витратні операції за рахунок коштів банку, а також частково сплачував заборгованість.

Однак, станом на 15.11.2020 ОСОБА_1 має заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 20699,09 грн.

Та обставина, що позивач не надав достовірних та достатніх доказів погодження відповідачем запропонованих йому банком Тарифів банку на обслуговування карток типу «Універсальна» й Умов та Правил надання банківських послуг не дає достатньо підстав для висновку про повну безпідставність пред`явленого позову.

Суд у своєму рішенні не навів достатніх аргументів відхилення доказів, які надав позивач і які підтверджують надання банком коштів відповідачу та їх використання останнім.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем коштів наданими позивачем вище переліченими доказами.

Та обставина, що відповідач отримував кредитні кошти відповідачем не спростована.

Крім того, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що він повністю повернув кредитні кошти позивачу.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованим і законним, а висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача простроченого тіла кредиту є помилковим.

Оскільки в матеріалах справи відсутні заперечення відповідача про відсутність у нього невиконаного грошового зобов`язання перед банком за кредитом, доказів виконання зобов`язання не надав, тому відповідно до ч. 1 ст. 1050, ч. 1 і ч. 2 ст. 1054 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права, без належної оцінки наданих позивачем доказів, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи і дослідженим доказам, з порушенням вищезазначених норм матеріального права, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Враховуючи викладене, позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 20699,09 грн, а позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 5035,23 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, розподіл судових витрат підлягає зміні.

Документально підтверджені витрати понесені банком складаються з витрат про сплату судового збору: за подачу позовної заяви в розмірі 2270,00 грн, за подачу апеляційної скарги в розмірі 3405,00 грн.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на його користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 4564 грн 40 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

В частині розподілу судових витрат рішення суду змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570) 20699 грн (двадцять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять) 09 коп заборгованості за простроченим тілом кредиту та 4564 (чотири тисячі п`ятсот шістдесят чотири) грн 40 коп судового збору.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко