Справа № 136/508/21
провадження № 2/136/108/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2021 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся з позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (далі - відповідач), з вимогою визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 17,1 кв.м. (кімната 15.3 кв.м. і санвузол 1.8 кв.м.) та кімнату відпочинку під №3 загальною площею 18,4 кв.м.), що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами, на підтвердження яких подано суду відповідні докази.

06.08.2018 за позивачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0075 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 . Через деякий час на вказаній земельній ділянці було побудовано житловий будинок, загальною площею 17,1 кв. м. Будівництво вказаного житлового будинку здійснювалося без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а тому вказаний будинок об`єктом самочинного будівництва. Прийняття в експлуатацію даного об`єкта самочинного будівництва, можливо лише після визнання права власності за позивачем на цей об`єкт за рішенням суду.

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 02.04.2021 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Відповідачем відзиву до суду не подано, однак канцелярією суду було одержано заяву представника відповідача з проханням розглянути справу за його відсутності, а також про визнання позову проти задоволення якого він не заперечує.

У судове засідання позивач не з`явився, однак у позовній заяві просив суд про розгляд справи за його відсутності.

З огляду на те, що в підготовче судове засідання сторони не з`явились, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи проводить у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи та оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступні фактичні обставини.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 06.08.2018 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0075 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13), а також інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с. 14). Через деякий час на вказаній земельній ділянці було побудовано житловий будинок, загальною площею 17,1 кв.м. Будівництво вказаного житлового будинку здійснювалося без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а тому вказаний будинок об`єктом самочинного будівництва. Прийняття в експлуатацію даного об`єкта самочинного будівництва, можливо лише після визнання права власності за позивачем на цей об`єкт за рішенням суду. Під час будівництва житлового будинку, було дотримано будівельні архітектурні, санітарні та екологічні норми. Згідно звіту про проведення технічного обстеження (а.с. 7-11), житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 можливо надійно та безпечно експлуатувати, недоліки у його будівництві відсутні. Як убачається із Технічного паспорту складеного ФОП ОСОБА_2 від 19.01.2021 на будівлю садибного типу з господарськими буділями та спорудами, що розташована по АДРЕСА_1 , вказана будівля є самочинним будівництвом. (а.с. 4-6). Вартість будівлі садибного типу згідно звіту про оцінку майна складає 46 900 грн. Ураховуючи те, що самочинно збудований об`єкт не порушує прав інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, а також державним стандартам, позивач просить суд визнати за ним право власності на це об`єкт.

Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Як визначено ч. 1 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За приписами ст. 1 Першого протококу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.ч. 2-3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

У відповідності з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, яка відведена для цієї мети.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати зміст ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Згідно звіту про проведення технічного обстеження житлового будинку по АДРЕСА_1 складеного ФОП ОСОБА_2 від 19.01.2021 встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації даного об`єкта, власником якого є ОСОБА_1 .

Наведене свідчить, що житловий будинок збудований на земельній ділянці, що надана позивачеві у користування, право на яку зареєстроване в установленому законом порядку. Вказана будівля в цілому відповідає державним будівельним нормам та стандартам, вимогам техніки безпеки, санітарним нормам, правилам пожежної безпеки, тощо, при цьому не порушуються права третіх осіб.

Аргументи, наведені позивачем щодо наявності підстав для задоволення позову є обґрунтованими.

Суд встановив, що відповідач визнав пред`явлені до нього позовні вимоги під час судового розгляду. Суд зауважує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому підлягає задоволенню.

У цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 19, 23, 76-80, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 17,1 кв.м. (кімната 15.3 кв.м. і санвузол 1.8 кв.м.) та кімнату відпочинку під №3 загальною площею 18,4 кв.м.), що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Д.Т. Кривенко