Справа № 473/356/21
РІШЕННЯ

іменем України

"18" травня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі

головуючої судді Ротар М.М.

при секретарі Пащенко Ю.В.

за участю:

представника позивача адвоката Боднарук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном - житловим будинком шляхом виселення

в с т а н о в и в

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності на підставі рішення суду від 07.07.2008 року належить житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,0786 га по АДРЕСА_1 .

У даному домоволодінні зареєстровані такі особи: колишня дружина - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_3 , які проживають у житловому будинку та він ОСОБА_1 . Крім того в житловому будинку без реєстрації проживає мати ОСОБА_2 ОСОБА_4 .

Позивач перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_2 з 14.10.2008 року по 01.12.2016 рік.

На сьогоднішній день позивач позбавлений можливості користуватися житловим будинком, відповідачі не погоджуються на звільнення його будинку та чинять перешкоди у користуванні, сварки, погрожують фізичною розправою, що зумовлює виклики поліції, у результаті він змушений винаймати житло так як не може користуватися своєю власністю, що порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном.

Відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 , а тому не мають права проживати у вищезгаданому будинку, а тим паче чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні даним майном. Відповідачі, користуючись вказаним житловим будинком, не сплачують за комунальні послуги.

Враховуючи вищенаведене вважає, що відповідачів необхідно виселити з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що вони не є членом його сім`ї, а тому позивач, як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, згідно якого вона повністю заперечує проти позовних вимог, зазначаючи, що вона та її донька ОСОБА_3 зареєстровані у вказаному домоволодінні з 13.11.2008 року і проживають за даною адресою по сьогоднішній час. Позивач є батьком ОСОБА_3 . Її мати ОСОБА_4 також проживає разом з ним, оскільки продала належну їй квартиру та виручені кошти надала позивачу ОСОБА_1 для розвитку підприємницької діяльності. Іншого житла відповідачі не мають.

Відповідач ОСОБА_2 вказує, що припинення сімейних відносин між нею та позивачем ОСОБА_1 , не позбавляє її права користування житловим приміщенням. Відповідач посилається на норми ЖК УРСР, відповідно до ч. 2 ст. 64 якого, до кола членів сім`ї власника належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Ніхто з відповідачів не чинить перешкод ОСОБА_1 у його праві на користування будинком. Однак зважаючи на те, що іншого житла у відповідачів не має, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Зазначив, що позивач є одноособовим власником житлового будинку, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні своїм майном та порушують його права.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, на адресу суду надіслали заяви, в яких проти задоволення позовних вимог заперечували, вважаючи їх не обґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомила, будь яких заяв на адресу суду не надіслала.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.07.2008 року позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Право власності позивача зареєстровано в державному реєстрі 26.08.2008 року.

У вказаному будинку зареєстровані з 13.11.2008 року та проживають відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується будинковою книгою для прописки громадян, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення осіб від 27.01.2021 року (а.с.34), довідками начальника відділу ведення реєстру територіальної громади м. Вознесенськ від 08.02.2021 року (а.с.50,51). Відповідач ОСОБА_4 проживає у вказаному будинку без реєстрації, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 27.01.2021 року (а.с.34), актом від 29.04.2021 року.

Також в судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебув у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року шлюб між ними було розірвано. (рішення набрало законної сили 22.12.2016 року) .(а.с.19)

Відповідач ОСОБА_3 є дочкою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке було видане 20 січня 2006 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеса. (а.с.59).

Відповідач ОСОБА_4 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , та проживає у житловому будинку з квітня 2012 року, оскільки іншого житла не має.

Позивач ОСОБА_1 не проживає у житловому будинку з жовтня 2015 року, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні ним житловим будинком, через що між ними постійно виникають конфлікти, що підтверджується відповіддю начальника Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області від 27.01.2021 року та показами свідка ОСОБА_5 .

В зв`язку з чим позивач змушений винаймати житло, що також підтверджується матеріалами справи.

14.04.2021 року позивач звернувся до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою про виселення, яка залишена без задоволення.

Частина 1 ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 386 ЦК України визначено - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Судом встановлено, що власник житлового будинку ОСОБА_1 разом з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають, спільного господарства не ведуть, не мають взаємних прав та обов`язків з ним, тому відповідачі ОСОБА_2 (колишня дружина) та ОСОБА_4 не є членом його сім`ї, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18, застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Обставини, які надавали право відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживати у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 припинили своє існування, адже шлюбні відносини позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були припинені, тому правові підстави для користування вказаним житловим будинком відпали та вимоги позивача щодо усунення перешкод у здійсненні його права власності шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з будинку без надання іншого житла є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , то суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Відповідач ОСОБА_3 є дочкою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 20 січня 2006 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеса. Вона є членом сім`ї власника житла, в розумінні ст..64 ЖК Української РСР, а тому на неї розповсюджуються вимоги 1 ст. 156 ЖК УРСР а також вимоги, які передбачені статтею 405 ЦК України, які передбачають, що член сім`ї власника житла має право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908 грн. слід стягнути в рівних частках з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України суд,

ухвалив

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні права користування нерухомим майном та виселити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном - житловим будинком шляхом виселення до ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 , а саме сплачений ним судовий збір у розмірі 908 грн. стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках по 454 грн. з кожної.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення - апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Повне судове рішення складено 18 травня 2021 року.

Суддя: М.М. Ротар