Номер провадження: 22-ц/813/6812/21
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду міста Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департаменту Внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про стягнення з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , моральної шкоди у розмірі 110000,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.06.2017 року відносно ОСОБА_1 , який обіймав посаду начальника 1-го міжрайонного відділу УПН ГУНП в Одеській області, ОУ ДВБ НПУ складено протокол №3/2017 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-9 КУпАП.

Як стверджував ОСОБА_1 15.06.2017 року, його фактично затримали в громадському місці, та здійснили «зачитування вказаного протоколу з грубим порушенням чинного законодавства, без виклику для дачі пояснень, з порушенням права на захист, з приниженням людської гідності. Оскільки позивач перебував під значним психо-травмуючим впливом, у нього загострились хронічні захворювання, він перебував на амбулаторному лікуванні.

Наслідком незаконних дій співробітників ОУ ДВБ НПУ стала гіпертонічна хвороба, яка стала причиною суттєвої зміни способу життя, звичок та бажань позивача. Позивач був змушений прикладати зусилля та витрачати певний час, щоб довести свою непричетність до корупційного правопорушення перед родичами, друзями та знайомими, колегами по службі.

24.07.2017 року постановою Приморського районного суду м. Одеси провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-9 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що діями співробітників ОУ ДВБ НПУ, йому спричинено моральну шкоду, що і стало приводом для звернення до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 10000,00 (десять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Витрати у розмірі 1921,00 гривень (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 коп.), понесені на оплату судового збору, компенсовано позивачу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, 23.02.2021 року Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Відповідач вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Апеляційну скаргу Державна казначейська служба України обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково ототожнює Державну казначейську службу України з Державним бюджетом України та особою, яка завдала шкоду. При цьому апелянт посилається на п. 6 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу та на правові позиції викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 року, по справі № 910/23967/16, у постанові від 27.11.2019 року по справі №242/4741/16-ц та Верховним Судом у постанові від 06.02.2019 року по справі №199/6713/14-ц.

Апелянт не погоджується з формулюванням резолютивної частини рішення суду першої інстанції щодо компенсаційних витрат на сплату судового збору, понесених позивачем, за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України. Також посилаючись на самостійний статус а відсутність правовідносин з позивачем.

Державна казначейська служба України вважає, що положення ст.ст. 1173, 1174 ЦК України розповсюджується лише на органи державної влади й управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, до яких ДВБ НПУ не відноситься. Тому, посилаючись на Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845, апелянт вважає, що завдана моральна шкода повинна відшкодовуватися за рахунок органу національної поліції.

Апелянт вважає відсутність підстав для застосування ст. 1173 ЦК України, оскільки позивачем не доведено протиправності дій працівників Одеського управління ДВБ НПУ, не надано відповідного судового рішення, яким би ці дії були визнані незаконними та протиправними, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями ДПБ НПУ та завданням позивачу моральної шкоди.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

28.07.2021 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України.

Позивач зазначив, що з доводами апеляційної скарги не погоджується, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України є держава Україна. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011р. №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на прав власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Зокрема, таку позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду у постанові від 06.02.2019р. у справі №199/6713/14-ц, на яку, доречі, посилається сам апелянт (аналогічна позиція зайнята у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.12.2018р. по справі №910/22630/17 (ЄДРСРУ № 78750101), постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вiд 05.12.2018р. по справі №761/7165/15 (ЄДРСРУ № 78472011): «таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.» Отже, під час розгляду справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, судам необхідно враховувати, що відповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входить до компетенції Державної казначейської служби України. Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020р. у справі №459/274/17, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.08.2019р. у справі № 336/3056/18.

При цьому Об`єднана палата зазначила, що в оцінці належного відповідача у таких правовідносинах Верховний Суд враховує, що зобов`язальною стороною з приводу виконання рішення суду є саме держава в особі Державної казначейської служби України, такий обов`язок з виконання рішення суду, за яким боржником є державний орган, покладено на Державну казначейську службу України відповідно до спеціального Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Крім того, за висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №336/3056/18 при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду вiд 19.06.2018р. справі № 910/23967/16 вбачається помилковим, оскільки в цій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27.11.2019р. по справі №242/4741/16-ц, апелянт «не згадує», що у п.46 постанови зазначено, що ДКСУ та її територіальні органи можуть бути залученi до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Посилання апелянта на п.6 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України в контексті його твердження, що він не є відповідачем у даній справі, не зрозуміло, оскільки мова у цьому пункті йде про визначення терміну «бюджетне асигнування».

2) щодо формулювання резолютивної частини оскаржуваного рішення в частині компенсації витрат по сплаті судового збору слід зазначити, що воно повністю відповідає вимогам законодавства. Згідно ч.ч.1,2 ст.3 Закону України від 05.06.2012р. №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Відповідно до п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011р. №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Тому не може бути порушенням норм права зазначення судом при ухваленні рішення про розподіл судових витрат, а саме: про стягнення (компенсацію) судового збору на користь позивача - фізичної особи.

Стосовно тлумачення апелянтом ст.ст.1173, 1174 ЦК України позивач вважає за необхідне зазначити, що законодавчо закріплено та неодноразово підтверджено судовою практикою, що за відсутністю підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди державними органами, їх посадовими та службовими особами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи iз загальних правил відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України), незалежно від вини цих органів (постанова Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі №6-440цс16, постанови Верховного Суду від 10.01.2019р. у справі №532/1243/16-ц, від 10.10.2019р. у справі №569/1799/16-ц).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових i при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

За положеннями п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011р. № 845, саме на Казначейство покладено обов`язок безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним особами внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, для чого відповідно до п.38 Порядку в казначействі відкривається у встановленому порядку відповідний рахунок.

Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001р. No12/рп-2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Стосовно твердження апелянта про недоведеність протиправності дій працівників Одеського управління ДВБ НПУ, ненадання відповідного судового рішення, яким би ці дії визнані незаконними і протиправними, та недоведеності причинно-наслідкового зв`язку між діяннями ДВБ НПУ та завданням позивачу моральної шкоди ОСОБА_1 вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи доведено, що між протиправними діями відповідача, що мали місце 15.06.2017 р., та погіршенням стану здоров`я позивача, яка виразилася у гострій реакції організму на патологічний стан (виражений психологічний стрес), подальшими психологічними і душевними стражданнями та фізичними зусиллями, пов`язаними з лікуванням, порушенням нормального ритму життя, необхідністю доводити свою непричетність до висунутих обвинувачень, наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Заподіяна шкода (тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості) та причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою підтверджуються матеріалами справи, зокрема, висновком фахівця від 02.03.2018 р. №2, показаннями свідків тощо.

Стосовно надання окремого судового рішення, яким би дії державного органу, його посадовців чи службовців визнає потрібно, про що зазначила Палата Верховного Суду с 12.03.2019 р. по справі №920/715/17, а саме: «питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а тому господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення, оцінюючи надані сторонами докази».

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, повно та всебічно встановлено фактичні обставини справи, доведено позивачем факт незаконних дій працівників ДВБ НПУ, наявність моральної шкоди та необхідність стягнення такої шкоди за рахунок Державного бюджету.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2021 року у задоволенні клопотання Державної казначейської служби про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди залишено без руху. повідомлено апелянта про необхідність виправити недоліки апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Роз`яснено апелянту, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк, суддею буде прийняте процесуальне рішення передбачене ст. 357 ЦПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.04.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.04.2021 року під головуванням судді Князюка О.В. цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди призначено до розгляду на 21 жовтня 2021 року об 11:15 год.

21.10.2021 року в судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Меняйлік О.О., просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань до суду не надали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 15.06.2017 року відносно ОСОБА_1 , який обіймав посаду начальника 1-го міжрайонного відділу УПН ГУНП в Одеській області, ОУ ДВБ НПУ складено протокол №3/2017 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-9 КУпАП.

20 червня 2017 року ОСОБА_1 був госпіталізований до ДУ «ТМО МВС України в Одеській області» з діагнозом: гіпертонічна хвороба 2 ст. з високим ризиком. На лікуванні позивач знаходився до 08.07.2017 року включно.

10 липня 2017 року у зв`язку з погіршенням ОСОБА_1 було госпіталізовано до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, де перебував на лікуванні до 21.07.2017 року, з діагнозом: сечокам`яна хвороба, камені обох нирок.

Як вбачається з висновку фахівця №2 лікаря судового медика ОСОБА_3 , який провів судово-медичне дослідження медичної документації ОСОБА_1 (а.с. 39-52), стан здоров`я ОСОБА_1 після події від 15.06.2017 року значно погіршився, так як він перебував в стані вираженого психологічного стресу (за даними психологічного дослідження - викликаного діями співробітників правоохоронних органів). Даний патологічний стан у вигляді вираженого психологічного стресу з гострою відповідною реакцією організму на нього, проявився перш за все, в неускладненому гіпертонічному кризі зі специфічними скаргами на погіршення стану здоров`я, завищенні артеріального тиску, значному почастішанню пульсу, почервонінні шкіри обличчя і шиї, підвищеній тривозі, зниженому фону настрою і поганому сну. Ушкодження, яке було у ОСОБА_1 (в даному конкретному випадку, такою є - перенесена психічна травма у вигляді вираженого психоемоційного стресу з гострою реакцією порушенням функцій організму, і, наявністю тривалих залишкових явищ протягом більше 7 місяців), що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижнів (більш ніж 21 день), і за цим критерієм, відповідно до п. 2.2.2. «Правил судово-медичного ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відноситься до тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОГО ступеня тяжкості.

24 липня 2017 року постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11163/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-9 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-9 КУпАП.

Судом першої інстанції під час розгляду справи досліджувались матеріали справ про адміністративне правопорушення №522/11163/17, №523/8142/17, матеріали службового розслідування за відомостями, викладеними у заяві ОСОБА_1 , матеріали кримінального провадження №0001366, витребувані ухвалою суду від 16.03.2020 року.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0001366, 26.02.2018 року старшим слідчим першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області Данилко Т.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність складу кримінального правопорушення), відповідно до якої в ході слідства не встановлений факт настання будь-яких суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення істотної шкоди чи тяжких наслідків у вигляді спричинення істотної шкоди чи тяжких наслідків ОСОБА_1 , в результаті дій старшого оперуповноваженого в ОВС відділу оперативної роботи Одеського управління департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ОСОБА_4 та окремих працівників ДВБ в Одеській області.

Як вбачається з матеріалів службового розслідування за відомостями, викладеними у заяві ОСОБА_1 (а.с. 239-250), 07.11.2017 року складено висновок, затверджений 08.11.2017 року начальником Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України Ковалем Є.О., відповідно до якого відомості, що стали підставою для призначення службового розслідування, визнано такими, що підтвердиися частково в частині неякісного складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 чт. 172-9 КУпАП стосовно ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що 15.06.2017 року він бачив як якісь люди у формі оточили його знайомого ОСОБА_1 , при цьому ОСОБА_1 намагався відійти від цих людей, але вони не давали йому це зробити, це відбувалось деякий час, потім всі розійшлися. ОСОБА_5 не знав, що відбувалось, а в подальшому ОСОБА_1 розповів йому, що його неправомірно притягують до адміністративної відповідальності і йому зачитували протокол про притягнення до адміністративної відповідальності. На запитання суду ОСОБА_5 зазначив, що не бачив щоб 15.06.2017 року до ОСОБА_1 особами у формі застосовувалось фізичне насильство або заходи впливу.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем спричинення йому моральної шкоди внаслідок незаконних дій відповідача.

Звертаючись з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди позивач посилався на те, що 15.06.2017 року відносно ОСОБА_1 , який обіймав посаду начальника 1-го міжрайонного відділу УПН ГУНП в Одеській області, ОУ ДВБ НПУ складено протокол №3/2017 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-9 КУпАП.. Наслідком незаконних дій співробітників ОУ ДВБ НПУ стала гіпертонічна хвороба, яка стала причиною суттєвої зміни способу життя, звичок та бажань позивача. Позивач був змушений прикладати зусилля та витрачати певний час, щоб довести свою непричетність до корупційного правопорушення перед родичами, друзями та знайомими, колегами по службі. Фактично підставою позову є складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.172-9 КУпАП, та в подальшому закриття адміністративної справи відносно ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно із ч.3 ст.19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну).

Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Підставою позову є посилання на закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, за якою не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а тому спеціальні норми, передбачені ч.1 ст.1176 ЦК України, застосуванню не підлягають.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

З позовної заяви вбачається, що викладені у позові обставини ОСОБА_1 підтверджує наступними доказами: протокол №3/2017 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-9 КУпАП, висновок фахівця №2 лікаря судового медика Варсана Є.Б, постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11163/17 24 липня 2017 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи досліджувались матеріали справ про адміністративне правопорушення №522/11163/17, №523/8142/17, матеріали службового розслідування за відомостями, викладеними у заяві ОСОБА_1 , матеріали кримінального провадження №0001366, витребувані ухвалою суду від 16.03.2020 року.

24 липня 2017 року постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11163/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-9 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-9 КУпАП.

Як встановлено судом та не оспорюється апелянтом, з матеріалів кримінального провадження №0001366 вбачається, що 26.02.2018 року старшим слідчим першого слідчого відділу управління прокуратури Одеської області Данилко Т.С. було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність складу кримінального правопорушення), відповідно до якої в ході слідства не встановлений факт настання будь-яких суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення істотної шкоди чи тяжких наслідків у вигляді спричинення істотної шкоди чи тяжких наслідків ОСОБА_1 , в результаті дій старшого оперуповноваженого в ОВС відділу оперативної роботи Одеського управління департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ОСОБА_4 та окремих працівників ДВБ в Одеській області.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас, реалізація позивачами свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності під час в межах адміністративної справи не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивачів.

Можливість прийняття стороною процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами законодавства України.

Саме по собі закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу такого правопорушення не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та бездіяльність органу державної влади й причинний зв`язок між ними.

Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен був довести належними та допустимими доказами завдання їм шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України, що позивачем зроблено не було.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суди першої інстанції дійов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Вказане, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази упередженого ставлення патрульного поліцейського до ОСОБА_1 , наявності злого умислу чи грубої недбалості, спрямованих на ухвалення завідомо незаконного протоколу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-9 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_1 не долучено належні та допустимі докази, що підтверджують факт моральних та душевних страждань чи реабілітації із підстав, які зазначені у позові саме через неправомірні дії працівників, якими було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 172-9 КУпАП.

Сам лише факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є належним доказом втрат немайнового характеру позивача внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Виходячи із викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що сам по собі факт закриття провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки судові рішення, якими закрито провадження про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 172-9 КУпАП, безумовно не встановлюють доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення справи та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову.

З огляду на зазначене, апеляційний суд виходить із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами апеляційної скарги, а саме в частині недоведеності позовних вимог ОСОБА_2 ..

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Із матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги Державною казначейською службою на вказане рішення суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 1152 гривні 50 копійок, що підтверджується квитанцією про сплату № 504 від 07.04.2021 року.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги Державної казначейської служби України сплачений судовий збір підлягає компенсації за рахунок позивача.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державної казначейської служби України компенсацію судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1152 гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.10.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова