РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю відповідача-позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача-позивача адвоката Пилипчук Л.М.,

приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.02.2000 року та Договору дарування від 01.08.2007 року їй на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їй - ОСОБА_2 . В подальшому в серпні 2007 року ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 подарували належні їм частки у квартирі ОСОБА_2 , проте і надалі продовжували проживати у квартирі з її згоди. В квартирі зареєстроване постійне місце проживання та фактично проживає відповідач ОСОБА_1 . Посилаючись на порушення своїх прав просить усунути перешкоди в здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

08.02.2018 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області Левченко С.М. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

08.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог зазначає, що під час укладання договору дарування квартири АДРЕСА_1 він вважав, що укладає договір довічного утримання та не знав, що належну йому нерухомість він безоплатно передав у власність іншій особі, тим більше, що ОСОБА_4 протягом 10-ти років жодним чином не зазначала, що вказана квартира була нею отримана в дарунок, даною нерухомістю вона не цікавилася, фактичної передачі вказаної житлової нерухомості не відбулося. Він продовжував та продовжує в ній проживати, несе витрати по утриманню майна, здійснює ремонт. Окрім того, зазначена житлова нерухомість є його єдиним житлом. Посилаючись на наявність помилки під час підписання договору просить визнати недійсним договір дарування (квартири АДРЕСА_1 ) від 01 серпня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2498.

У відзиві поданому на зустрічну позовну заяву представником ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Представники позивача-відповідача адвокат Бойчук О.П. та Смолярова Н.Г. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали з підстав викладених у ньому, просять їх задоволити, зустрічний позов ОСОБА_1 не визнали, просять відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. В судові засідання 20.04.2021 року та 18.05.2021 року представники позивача-відповідача - адвокат Бойчук О.П. та Смолярова Н.Г. не з`явилися повторно, повідомлялися про час та дату розгляду справи належним чином. 20.04.2021 року на електронну пошту Рівненського міського суду Рівненської області адвокатом Бойчук О.П. подано заяву, в якій просить відкласти розгляд справи на іншу дату в зв`язку з тим, що вона контактувала з Covid-позитивною особою та на даний момент перебуває на самоізоляції. 17.05.2021 року на електронну пошту Рівненського міського суду Рівненської області адвокатом Бойчук О.П. подано клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату в зв`язку із її перебуванням на лікарняному.

Відповідач-позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Пилипчук Л.М. в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову не визнали, просять відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зустрічний позов підтримали, просять його задоволити.

Суд вважає зібраних в справі доказів достатньо для вирішення справи по суті, тому розглядає справу у відсутності позивача та її представників адвоката Бойчук О.П. та Смолярової Н.Г., оскільки представники позивача-відповідача - адвокат Бойчук О.П. та ОСОБА_5 двічі не з`являлися в судове засідання і їх неявку суд визнав без поважних причин. Крім того, представники позивача ОСОБА_2 дали свої пояснення по суті позову, були присутні при дослідженні доказів судом і виступали з промовами в судових дебатах.

Суд, заслухавши думку відповідача-позивача та його представника адвоката Пилипчук Л.М., приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Червук Валентину Миколаївну, беручи до уваги позицію відповідача-позивача, викладену у відзиві на первісну позовну заяву та позицію позивача-відповідача викладену у відзиві на зустрічну позовну заяву, допитавши заявлених сторонами по справі свідків, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд рахує за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів і приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира по АДРЕСА_2 була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . 25 лютого 2000 року було видано Свідоцтво про право власності на житло згідно якого вказану нерухомість було передано їм у спільну сумісну власність.

01 серпня 2007 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М. було посвідчено Договір дарування (зареєстровано в реєстрі за № 2498) відповідно до умов якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подарували, а ОСОБА_2 прийняла в дар належні їм по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Верховний Суд в Постановах від 10 лютого 2021 року при розгляді справи № 496/2215/17, від 09 грудня 2020 року при розгляді справи № 209/2642/18, від 29 липня 2020 року при розгляді справи № 202/3914/17 виклав наступні висновки:

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21 серпня 2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

При цьому у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц зазначено, що оскільки позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає з 07 серпня 1986 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ним, ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_4 . В подальшому частка у зазначеній квартирі, яка належала відповідачу ОСОБА_1 була ним подарована позивачу ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_2 не довела, що у відповідача наявне інше житло, у якому він може проживати. Навпаки, відповідач ОСОБА_1 має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є його єдиним житлом у розумінні ст. 8 Конвенції. А тому, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла не підлягають до задоволення.

Щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування суд зазначає наступне.

01 серпня 2007 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали договір дарування часток квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук Валентиною Миколаївною, зареєстровано в реєстрі за № 2498.

Відповідно до умов договору дарування від 01 серпня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подарували ОСОБА_2 належні їм по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 (п. 1 договору).

Пунктом 7 вказаного договору передбачено, що дарувателі гарантують, що укладають даний договір не внаслідок збігу тяжких обставин на вкрай невигідних для себе умовах і даний договір не є для них кабальною угодою.

Окрім того, у договорі від 01 серпня 2007 року передбачено, що сторони прочитали договір і підтверджують, що попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як морального так і фізичного, розуміють значення свої дій та підтверджують дійсність свої намірів щодо цього договору, а також, що він не носить характеру мнимої та удаваної угоди і що зміст цього договору відповідає їх волі.

Приватний нотаріус Рівненського міського округу Червук В.М. в судовому засіданні 18.05.2021 року пояснила, що перед укладанням і підписанням сторонами цього договору, нею було роз`яснено всім сторонам договору всі його істотні умови, які вони розуміли і з якими погоджувались повністю будучи при здоровому глузді. Договір ними було прочитано, будь-яких зауважень з їх боку не було.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації 15.08.2007 року, номер витягу 15596137 та Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 173460279 від 11.07.2019 року, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на подаровану їй ОСОБА_3 та відповідачем-позивачем ОСОБА_1 2/3 частини квартири 13.08.2007 року.

Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи договір дарування частини квартири, ОСОБА_1 не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Його доводи про те, що він мав намір укласти договір довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин ним не надано.

Враховуючи зазначене, посилання ОСОБА_1 на те, що спірний договір дарування укладений всупереч його волі, оскільки він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими. А тому, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування є недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі досліджених судом обставин справи, які повно і всебічно були досліджені судом, суд вважає, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довели обставин, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги, а тому до задоволення вони не підлягають.

Керуючись ст. 3 СК України, ст.ст. 156, 162 ЖК України, ст.ст. 25, 202, 203, 215, 229, 256, 319, 717-719, 722 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 76,133-141, 263- 265, 268, 273, 354 Цивільного-процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла відмовити за безпідставністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 21 травня 2021 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук