Справа № 453/424/20 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/252/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника Міністерства Оборони України Смілка В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Брони А.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі ліквідаційної комісії Міністерства оборони України в особі Головного управління майна та ресурсів, Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп» про визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору, поновлення на роботі та зобов`язання перевести на іншу роботу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ від 10.10.2019 року № 203-к «Про розірвання трудового договору», виданий головою ліквідаційної комісії державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ОСОБА_3 , поновити його на посаді начальника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з 17 жовтня 2019 року; зобов`язати Міністерство оборони України в особі Головного управління майна та ресурсів перевести його на посаду директора ДП «Сколівський військовий лісгосп» та стягнути з ДП «Сколівський військовий лісгосп» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вимоги мотивував тим, що з 11 червня 2015 року по 16 жовтня 2019 року обіймав посаду начальника Сколівського військового державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

Наказом голови ліквідаційної комісії ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Рибачук В.С. від 10.10.2019 року № 203-к «Про розірвання трудового договору» його звільнено із займаної посади з 16 жовтня 2019 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що вказаний наказ голови ліквідаційної комісії ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Рибачук В.С. від 10.10.2019 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

За змістом правових норм статтей 36, 40, 49-2 КЗпП України, для з`ясування наявності підстав звільнення з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідно встановити чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказом щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був він попереджений за два місяці про наступне вивільнення.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівнику були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Правовим наслідком ліквідації підприємства є припинення всіх прав та обов`язків юридичної особи, а реорганізації перехід всіх прав та обов`язків в порядку правонаступництва до нової (іншої) юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.

Засновником (власником) ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та ДП «Сколівський військовий лісгосп» є Міністерство оборони України. ДП «Сколівський військовий лісгосп» є правонаступником ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» і його керівником на даний час є тимчасово виконуючий обов`язків директора ОСОБА_4 , що свідчить про вакантне місце директора цього підприємства.

На підставі наказу Міністерства оборони України від 04.03.2019 року № 94 проведено реорганізацію державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», шляхом виділу з його складу відокремленого підрозділу Сколівського військового лісгоспу та створення державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп», до якого перейшло за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки, в тому числі щодо трудових відносин.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація нової юридичної особи ДП «Сколівський військовий лісгосп» проведена 24.06.2019 року за № 0000995.

У відповідності до статуту ДП «Сколівський військовий лісгосп», виконавчим органом управління є директор, якого призначає керівник Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України.

Наказом Міністерства оборони України від 10.07.2019 року № 375 вирішено припинити юридичну особу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», шляхом її ліквідації та призначено ліквідаційну комісію, головою якої є ОСОБА_3 . Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 11.07.2019 року ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» перебуває в стані припинення.

Позивач також вказує, що листом голови ліквідаційної комісії ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Рибачука В.С. від 05.08.2019 року № 646 його попереджено про наступне вивільнення із посади начальника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та про подальше звільнення з роботи з 16.10.2019 року у зв`язку із ліквідацією даної юридичної особи та одночасно повідомлено, що вакантні посади, які б могли бути запропоновані, відсутні.

Вказує, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 32 КЗпП України при реорганізації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», його керівництво не запропонувало йому переведення на посаду директора іншого підприємства ДП «Сколівський військовий лісгосп», правонаступника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», що входить до структури Міністерства оборони України. Позивач зазначає, що у разі поступлення такої пропозиції він не відмовився б від переведення на рівнозначну посаду іншого підприємства.

На думку позивача, в даному випадку керівництво ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» зобов`язано було винести наказ про переведення його з посади начальника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на посаду директора ДП «Сколівський військовий лісгосп», яка по сьогоднішній день є вакантною, у зв`язку з чим трудовий договір, укладений між ним та ДП «Івано-Франківськицй військовий ліспромкомбінат» припинився б на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а тому, на момент створення нового підприємства ДП «Сколівський військовий лісгосп», внаслідок виділу його з ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», дія його трудового договору є продовженою в розумінні ч. 4 ст. 36 КЗпП України.

На підставі зазначеного, вважає, що ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі ліквідаційної комісії звільнило його із займаної посади за відсутності підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, внаслідок чого не забезпечило його трудові права та законні підстави.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі ліквідаційної комісії, Міністерства оборони України в особі Головного управління майна та ресурсів, Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп» про визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору, поновлення на роботі та зобов`язання перевести на іншу роботу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права.

Всупереч ч.5 ст.263 ЦПК України суд не дослідив повно і всебічно обставини, на які покликався позивач як на підставу своїх вимог, не навів мотивів неврахування аргументів позивача, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, не дослідив можливість переведення позивача за його згодою на іншу роботу, тим самим не навів мотивів з яких не застосовано вимоги ч.2 ст. 40 КЗпП України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду щодо застосування ч.2 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не навів мотиви застосування норм права, на які посилався позивач, зокрема ч.2 ст.40, 43, 49-2 КЗпП України та аргументів про те, що ліквідація юридичної особи не виключає обов`язку із працевлаштування, а у відповідача була можливість працевлаштувати позивача, звільнення здійснено із порушенням порядку, передбаченого ст. 40 КЗпП України, позивач звільнений без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, звільнення позивача має дискримінаційний характер.

Суд не взяв до уваги те, що структурний підрозділ Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкобінат», виділившись в юридичну особу продовжує виконувати ті ж самі завдання та функції із тим самим складом працівників, а також не врахував обсяги отриманих останнім прав та обов`язків в порядку правонаступництва. При описаних умовах, ліквідація ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомібнат» не виключає, а навпаки, передбачає зобов`язання по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Зазначає, що ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомібнат» мало абсолютну можливість перевести позивача на іншу посаду в силу створення аналогічної посади на виділеному структурному підрозділі, проте не виконав свого обов`язку із працевлаштування, чим здійснив незаконне звільнення позивача.

Також суд не взяв до уваги, що звільнення відбулось без попередньої згоди виборного профспілкового органу первинної профспілкової організації. Протоколом засідання первинної профспілки ЗСУ Сколівського ВЛГ, надано згоду на звільнення працівників при умові працевлаштування всіх працівників шляхом переводу у новостворене державне підприємство, згідно ст. 36 КЗпП. Всупереч встановленій статті позивачу не запропоновано нової посади, при виділі підрозділу.

Суд не надав оцінки доказам, що свідчать про дискримінаційний характер звільнення позивача.

Рішення суду прийняте із порушенням процесуального строку, встановленого ст. 275 ЦПК України, що призвело до збільшення суми відшкодування за час вимушеного прогулу.

Просить скасувати рішення Сколівського районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на рішення ДП «Сколівський військовий лісгосп» та у відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював на посаді директора Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», що підтверджується наказом № 75-к, яким останнього з 11.06.2015 року переведено на посаду начальника Сколівського військового лісгоспу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

Відповідно до наказу № 94 від 04.03.2019 року «Про реорганізацію ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», реорганізовано ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» шляхом виділу з його складу відокремлених підрозділів, а саме: Мостиського та Чернівецького військового лісництва, Прикарпатського, Сколівського, Старицького, Шепетівського військового лісгоспу, та створено державні підприємства: «Мостиське військове лісництво», «Прикарпатський військовий лісгосп», «Сколівський військовий лісгосп», «Старицький військовий лісгосп», «Шепетівський військовий лісгосп», «Чернівецьке військове лісництво», до яких переходять за розподільчим балансом у відповідній частини майно, права та обов`язки, у тому числі щодо здійснення охорони, захисту, використання та відтворення лісів на закріплених лісових земельних ділянках.

Наказом Міністерства оборони України № 375 від 10.07.2019 року «Про ліквідацію державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», припинено юридичну особу державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», шляхом її ліквідації.

Згідно листа голови ліквідаційної комісії головного інженера Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» від 05 серпня 2019 року за № 646 ОСОБА_2 попереджено про наступне вивільнення з посади начальника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», про подальше звільнення з роботи, яке мало відбутись 16.10.2019 року та повідомлено, що вакантні посади, які б могли бути йому запропоновані, відсутні.

Відповідно до протоколу № 5 від 10.05.2019 року засідання первинної профспілки ЗСУ Сколівського ВЛГ ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», прийнято рішення дати згоду на вивільнення працівників Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» при умові працевлаштування всіх працівників шляхом переводу у новостворене державне підприємство.

У зв`язку з прийняттям рішення про ліквідацію ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», наказом № 185-к від 01.08.2019 року «Про внесення змін до штатного розпису», внесено зміни до штатного розпису Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», скоротивши з 16.10.2019 року посаду начальника.

Відповідно до наказу № 203-к від 10.10.2019 року «Про розірвання трудового договору», у зв`язку із проведенням скорочення чисельності та штату працівників ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ОСОБА_2 начальника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» звільнено з роботи 16.10.2019 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 24.06.2019 року проведена державна реєстрація юридичної особи Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп» та відповідно Державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» з 11.07.2019 року перебуває в процесі припинення.

Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 відбулось з дотриманням п.1 ст.40 КЗпП України, тому підстави для визнання незаконним та скасування наказу № 203-к від 10.10.2019 року про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відсутні.

Суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України в особі Головного управління майна те ресурсів перевести позивача на посаду директора ДП «Сколівський військовий лісгосп», оскільки вказаною юридичною особою жодним чином не порушено права позивача, які б підлягали поновленню.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначив, що вказана вимога є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу «Про розірвання трудового договору» та поновлення на роботі, а оскільки в задоволенні основних позовних вимог відмовлено, то похідні вимоги також задоволенню не підлягають.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду ОСОБА_2 посилався на незаконність його звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Положеннями частини четвертої статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З обставин справи, встановлених судом слідує, що ОСОБА_2 обіймав посаду керівника Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», а саме - начальника. На момент його звільнення в утвореному шляхом виділу Державному підприємстві «Сколівський військовий лісгосп» посада керівника не була зайнята і, відповідно, була вакантна посада директора. Посади начальникам і директора згідно Класифікатора професій України (ДК003:2010) віднесені до одного й того ж самого Розділу 1. Законодавці, вищі державні службовці, керівники, менеджери (управителі). Однак, така не була запропоновано позивачу, для її зайняття у порядку переведення, згідно із рішенням первинної профспілки ЗСУ Сколівського ВЛГ ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (протокол № 5 від 10.05.2019 року).

Також з матеріалів справи убачається, що структурний підрозділ, начальником якого був позивач не був ліквідований, а відбулася його реорганізація шляхом виділу в новоутворену юридичну особу - Державне підприємство «Сколівський військовий лісгосп», яке є правонаступником за розподільчим балансом структурного підрозділу - Сколівський військовий лісгосп ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», без скорочення посади, яку обіймав позивач, тому юридична особа у даному випадку - ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», на виконання вимог статей 32, 36 КЗпП України зобов`язана була перевести позивача у виділене підприємство, що відповідає рішення профспілкової організації, та ґрунтується на вимогах трудового законодавства.

Зі змісту пункту 1 статті 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Правовим наслідком ліквідації підприємства є припинення всіх права та обов`язків юридичної особи, реорганізації - перехід всіх права та обов`язків в порядку правонаступництва до нової (іншої) юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Положеннями статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

Встановивши, що структурного підрозділу - Сколівський військовий лісгосп ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» був перетворений (реорганізований) в Державне підприємство «Сколівський військовий лісгосп», однак із збереженням функціональності своєї діяльності, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, що в силу частини третьої статті 36 КЗпП України повинно б було потягти за собою неприпинення дії трудового договору позивача, а у відповідності до частини четвертої статті 36 КЗпП України - трудовий договір позивача повинен був бути продовжений.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивач підлягає поновленню саме на посаді директора Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп», куди він мав бути переведений, у зв`язку із продовження дії, укладеного з ним трудового договору.

У зв`язку із цим, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, про його поновлення на роботі.

В задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача перевести позивача на посаду директор у новоутворене підприємство слід відмовити, оскільки його права повністю захищені задоволенням позовної вимоги про поновлення на роботі

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Встановлено, що нарахована позивачу щомісячна заробітна плата за серпень вересень 2020 року становить по 15 000,00грн. щомісячно, у серпні та вересні позивачем відпрацьовано по 21 календарний день.

Таким чином, середньоденна заробітна плата нараховується наступним чином: 30 000,00грн. (нарахована заробітна плата за фактично відпрацьований час протягом двох місяців) : 42 р.д. (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два місяці) = 714,28 грн.

Відтак, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 280712,04 грн. (714,28 грн. середньоденна заробітна плата х 393 робочих дні вимушеного прогулу (з 16 жовтня 2019 року по 13 травня 2021 року включно).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакціїЗакону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме, в частині скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У задоволенні ж позовної вимоги про зобов`язання перевести на іншу роботу слід відмовити.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення частково, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи судом першої та апеляційної інстанцій слід покласти на відповідача Державне підприємство «Сколівський військовий лісгосп».

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував, вважаючи, що від такого є звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи часткове задоволення позову, до стягнення з відповідача підлягає стягненню 3647 грн. 92 коп. ( 840, 80 грн. немайнова вимога + 1% від суми задоволених позовних вимог 2807,12 грн.) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 5471,88 грн. (150% ставки від 3647, 92) за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, з яких 2949,48 грн. на користь держави та 2522 грн. 40 коп.- на користь позивача, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі ліквідаційної комісії Міністерства оборони України в особі Головного управління майна та ресурсів, Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп» про визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору, поновлення на роботі та зобов`язання перевести на іншу роботу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» №203 к від 10.10.2019 року «Про розірвання трудового договору».

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп».

Стягнути з Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп» на користь ОСОБА_2 280 712 грн. 04 коп. (двісті вісімдесят тисяч сімсот дванадцять грн. 04 коп.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 жовтня 2019 року по 13 травня 2021 року включно (сума зазначена без відрахування обов`язкових платежів і зборів).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Сколівський військовий лісгосп» в дохід держави 3 647 грн. 92 коп. (три тисячі шістсот сорок сім грн. 92 коп.) судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 2 949 грн. 48 коп. (дві тисячі дев`ятсот сорок дев`ять грн. 48 коп.) недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги і в користь ОСОБА_2 2 522 грн. 40 коп. (дві тисячі п`ятсот двадцять дві грн. 40 коп.) сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.