КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_10.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору дарування коштів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору дарування грошових коштів у розмірі 120 395 доларів США та 39 800 євро, перерахованих ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 у період з 15.08.2018 року по 22.10.2018 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач, перебуваючи з ним у дружніх правовідносинах, у період із серпня 2018 року неодноразово перераховував (дарував) позивачу на особисті потреби, грошові кошти.

Так, зокрема, 15.08.2018 року - 4 477, 48 євро, 21.08.2018 року - 5 324, 81 євро, 10.09.2018 року - 15 788, 09 євро, 11.09.2018 року - 15 743,90 євро, 11.09.2018 року - 64 628, 82 євро, 24.09.2018 року - 5000 євро, 26.09.2018 року - 15000 євро, 03.10.2018 року - 5000 євро, 18.10.2018 року -15000 євро, загалом на валютні рахунки було зараховано 120395 доларів США і 39800 євро.

Проте, відповідач не укладав із позивачем договір в письмовій формі та за браком часу договір не був посвідчений нотаріально.

У свою чергу, позивач, вважаючи вказаний договір дійсним, звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2020 року позов задоволено. Визнано дійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 120 395 доларів США та 39 800 євро, перерахованих ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 у період з 15.08.2018 року по 22.10.2018 року. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 430 грн. 40 коп. (т. 1, а.с. 100, 101).

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_1 посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та законні інтереси, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що, незважаючи на існування між ним та позивачкою судового спору з приводу поділу майна подружжя, остання звернувся з даним позовом до суду, маючи на меті створити штучний доказ наявності в неї особистих коштів, які є предметом спору у іншій справі.

При цьому, апелянт зауважував, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги позивача, адже у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про неможливість посвідчення договору дарування нотаріусом, реальне ухилення відповідача з 2018 року від нотаріального посвідчення договору та порушення, оспорювання або невизнання прав позивача, що потребують судового захисту шляхом визнання договору дійсним (т. 1, а.с. 152-158).

Ухвалою від 22.03.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 1, а.с. 199, 200).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.04.2021 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т. 2, а.с. 1).

Апелянт та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач, представник позивача та представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували з підстав її необгрунтованості та безпідставності.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, у період з 15.08.2018 року по 22.10.2018 року ОСОБА_8 перерахував на ім`я ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 120 395 доларів США та 39 800 євро, вказуючи у банківських документах, що означені кошти перераховуються ним як подарунок для ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 14-18).

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У свою чергу, як вбачається, підставою звернення позивача до суду з цим позовом слугувало те, що відповідач не укладав із ним договір в письмовій формі та за браком часу договір не був посвідчений нотаріально.

Так, за ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі грошові та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Разом з тим, ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому, згідно із ч. 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Отже, законом передбачено можливість у судовому порядку визнати дійсним договір, який не було нотаріально посвідчено внаслідок ухилення однієї сторони від вчинення відповідної дії.

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Водночас, будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, позивачем до суду надано не було.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2020 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 173 734 грн. 00 коп.

Ухвалюючи вказане рішення, Приморський районний суд м. Одеси дійшов висновку про те, що договір дарування валютних цінностей між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідченим.

Отже, зазначений договір дарування вже досліджувався та оцінювався Приморським районним судом м. Одеси при ухваленні рішення.

Натомість, вже після ухвалення вказаного рішення, позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з даним позовом, а також скористався своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду про поділ майна подружжя, надавши до Одеського апеляційного суду, у подальшому, в якості доказу оскаржуване рішення суду першої інстанції.

При цьому, слід наголосити, що за наявності спору про поділ спільного майна подружжя питання про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю або визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, має вирішуватися виключно у межах даного спору, який, як вже вказувалося, наразі триває.

У свою чергу, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, наведені приписи законодавства визначають об'єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обгрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб'єктивного уявлення про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також обирає спосіб захисту такого права.

Водночас, суд перевіряє доводи позивача та залежно від встановленого вирішує питання про наявність або відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права або інтересу, а також з`ясовує, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права передбаченим законодавством способам, а також чи забезпечує спосіб захисту поновлення порушеного права позивача. Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспорення суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Таким чином, оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з даним позовом не за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачем права, а фактично для отримання судового рішення, яке б слугувало доказом під час розгляду справи про поділ майна подружжя, що, у свою чергу, є неприпустимим, суд першої інстанції, не дивлячись на визнання позову відповідачем, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому, ухвалене судом першої інстанції рішення в дійсності впливає на права та інтереси ОСОБА_1 , який не був залучений позивачем до участі в справі.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору дарування коштів,- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 17 травня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська