Єдиний унікальний номер судової справи: 484/3454/20
Провадження № 22-ц/812/881/21
Постанова

Іменем України

17 травня 2021 року м. Миколаїв справа № 484/3454/20

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по орендній платі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2021 року ухвалене у складі головуючого судді Маржиної Т.В., повний текст судового рішення складено того ж дня,

встановив:

09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , який обґрунтовувала наступним.

За договором оренди від 15 вересня 2013 року між нею та ФОП ОСОБА_3 , останньою було отримано в тимчасове платне користування (оренду) належне позивачу приміщення магазину загальною площею 88,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , строком з 15 вересня 2013 року по 15 вересня 2015 року, з подальшою зміною строку договору до 30 грудня 2015 року. Вказане приміщення було отримано відповідачкою для розміщення магазину відповідно до умов п.п. 1.1-3.2 договору.

Посилаючись на те, що згідно вимог статті 785 ЦК України ОСОБА_3 орендоване приміщення не повернула, орендну плату не сплатила та з 24 жовтня 2014 року припинила свою діяльність як фізична особа-підприємець, позивач просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором оренди від 15 вересня 2013 року по орендній платі в сумі 9 906 грн. 40 коп.; пеню 1 807 грн. 91 коп.; 3% річних 946 грн. 56 коп.; інфляційні витрати 42 326 грн. 36 коп. та збитки, понесені внаслідок неповернення майна в сумі 10 770, 41 грн., а всього 65 757 грн. 64 коп.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди від 15 вересня 2013 року по орендній платі в сумі 9 906 грн. 40 коп., пеню 1 807 грн. 91 коп., 3% річних 946 грн. 56 коп., інфляційні витрати 42 326 грн. 36 коп.; збитки внаслідок неповернення майна 10 770 грн. 41 коп., а всього 65 757 грн. 64 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 804 грн. 80 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися договірні правовідносини з приводу оренди нежитлового приміщення, відповідно до яких сторони взяли на себе певні зобов`язання, але відповідач не виконувала своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати. Тому дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню орендна плата, з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, пеня на підставі п. 5.3 договору та збитки внаслідок неповернення майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно за її клопотанням не залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПП «Орієнтал-ТС».

Дуже поспішно, 26 листопада 2020 року, постановив ухвалу про закінчення підготовчого засідання прямо порушивши вимоги пункту 3 частини другої статті 198 ЦПК України та проігнорував вимоги Закону України №731-ІХ, відповідних постанов КМУ та її погане самопочуття, про яке відповідач повідомила в клопотанні від 19 січня 2021 року. Суд розглянув справу та 03 березня 2021 року ухвалив рішення без участі відповідача, не дивлячись на те, що остання з 01 березня 2021 року перебувала на лікуванні. Крім того, в резолютивній частині рішення суд невірно зазначив, що апеляційна скарга подається через міськрайонний суд, тоді як статтею 355 ЦПК України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суд не з`ясував, чи взагалі існувало нерухоме майно приміщення площею 88,5 кв.м, що є предметом наданого суду позивачем договору від 15 вересня 2013 року, не з`ясував, чи було зареєстровано, коли та за ким право власності на приміщення, що є предметом зазначеного договору.

Суд, без надання йому відповідного належно оформленого документу приймання-передачі, визнав доведеним, що відповідачка приймала неіснуючий об`єкт в оренду від позивача, за яким на той момент не було зареєстровано право власності.

Суд всупереч встановленим обставинам зробив помилковий висновок про можливість передачі неіснуючого майна в оренду та ухвалив рішення всупереч статтям 22, 530, частини першої статті 598, частини першої статті 599, статті 610, пункту 3 частини першої статті 611, частини другої статті 625, статті 785, 795 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Власенко С.О., посилаючись на дотримання судом першої інстанції норм процесуального права та необґрунтованість доводів скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, дослідивши матеріали цивільної справи № 484/3966/18 та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За правилами частин першої, другої статті 793 цього Кодексу, в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (частини перша, друга статті 795 ЦК України).

Судом установлено, що 15 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як фізичною особою - підприємцем, укладено в простій письмовій формі договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 88,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , яке передається орендарю (ФОП ОСОБА_3 ) в тимчасове платне користування для розміщення магазину терміном з 15 вересня 2013 року по 15 вересня 2015 року.

Щорічна орендна плата встановлена в сумі 4 320 грн. (п. 5.1 договору).

В подальшому сторони домовились про продовження дії вказаного договору строком до 30 грудня 2015 року, про що вчинили напис на зворотній частини аркушу, на якому викладено текст договору, та скріпили власними підписами.

Заперечень щодо наданої суду та завіреної позивачем копії договору оренди та /або невідповідність змісту копії цього договору оригіналу, відповідач суду першої інстанції не заявляла, тому саме по собі посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було досліджено оригінал договору не є слушними.

Доказів, які б свідчили про не вчинення договору сторонами матеріали справи не місять.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 припинила свою діяльність як фізична особа-підприємець з 24 жовтня 2016 року, а тому позов пред`явлено саме до фізичної особи, а не підприємця.

Вищевказане нежитлове приміщення належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 грудня 2001 року, виданого Виконавчим комітетом Первомайської міської ради Миколаївської області, державного акту на право власності на землю серія МК № 031274 від 28 квітня 2002 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації МК26, виданої 20 вересня 2013 року Управлінням ДАБІ у Миколаївській області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 грудня 2017 року індексний номер 106624392.

Колегія суддів враховує те, що час державної реєстрації права власності на належне позивачу орендоване відповідачем приміщення, не має правового значення у вирішенні даного спору, оскільки за умовами договору оренди від 15 вересня 2013 року у строкове платне користування відповідачці було передане приміщення, загальною площею 88,5 кв.м.

Щодо існування орендованого майна, користування цим приміщенням та здійснення підприємницької діяльності у цьому приміщенні ОСОБА_3 зазначала у відзиві на позовну заяву у цивільній справі № 484/3966/18, що була досліджена судом апеляційної інстанції. Тому посилання відповідача про те, що позивачем недоведене передання їй зазначеного приміщення в оренду згідно приписів статті 795 ЦК України не заслуговують на увагу.

Доказів, які б свідчили про укладення ОСОБА_3 з ПП «Орієнтал ТС» іншого договору оренди, предметом якого є спірне приміщення, матеріали справи не містять та судом не встановлено. Тому відсутні підстави вважати, що на час укладення договору оренди не існувало зазначеного в договорі предмета оренди та рішення суду може вплинути на права або обов`язки зазначеного підприємства. За такого колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у залученні як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПП «Орієнтал ТС».

Судом установлено, що після спливу терміну дії договору (30 грудня 2015 року), відповідачка до цього часу орендоване приміщення не повернула, орендну плату не сплатила.

Вимога позивача від 09 липня 2018 року про повернення орендованого майна та сплату грошових коштів, ОСОБА_3 залишена без задоволення.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, встановив те, що відповідачка в порушення умов укладеного договору не повернула предмет оренди та не сплатила орендодавцю орендну плату передбачену договором, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про її стягнення з відповідача на користь позивача за період дії договору в сумі 9 906 грн. 40 коп.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що виникнення між сторонами зобов`язання є грошовими, а тому на підставі частини другої статті 625 ЦК України відповідач повинна сплатити відповідачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач повинна сплатити позивачу суму боргу відповідно до положень статті 625 ЦК України, проте допустив помилку в підрахунках нарахування індексу інфляції.

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути за період з 2014 року по 2018 рік суму інфляційних витрат в розмірі 7 363 грн. 27 коп., а не 42 326 грн. 36 коп., як вважав суд першої інстанції, виходячи із наступного розрахунку: розрахунковий період з 2014 року по 2018 рік - у 2014 році орендарем орендна плата не сплачена у розмірі 1 266 грн. 40 коп., індекс інфляції встановлений 235,49%, тому інфляційні збитки за вказаний період складатимуть 1266,40 х 235,49 % = 1 715 грн. 30 коп.; за 2015 рік сума боргу становила 4 320 грн. х 194,25 % = 4 071 грн. 60 коп.; за 2016 року сума боргу становила 4 320 грн. х 136,49% = 1 576 грн. 37 коп.; 1 715, 30 грн. + 4 071, 60 грн. + 1 576, 37 грн.

Розрахований судом розмір трьох процентів річних є правильним.

У зв`язку з тим, рішення суду в частині визначеного судом розміру інфляційних збитків підлягає зміні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення збитків внаслідок неповернення майна після закінчення строку дії договору в сумі 10 779 грн. 41 коп., з огляду на таке.

Частинами першою-третьою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Доказуючи наявність упущеної вигоди, позивач має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними.

Позивач повинен довести також те, що він міг i повинен був отримати визначені доходи, i тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливості їх отримати.

Завдання збитків через неповернення майна позивач обґрунтовувала упущеною вигодою від не отриманих орендних платежів.

Відповідач не спростувала обставин встановлених місцевим судом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не спростовані доводи позивача про те, що неотримання ним доходів у вигляді орендної плати було обумовлено внаслідок неповернення відповідачем майна після закінчення строку дії договору в сумі 10 779 грн. 41 коп.

Тому рішення в цій частині є законним і обґрунтованим та не підлягає скасуванню або зміні.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення пені за 2017-2018 рік на підставі п. 5.3 договору оренди, з таких підстав.

Обґрунтовуючи підставність стягнення пені, позивачка, зазначала, що у зв`язку з порушенням орендарем обов`язків зі сплати орендної плати, відповідно до умов п. 5.3 договору оренди, орендарю за 365 дні 2017-2018 рік було нараховано пеню 1 807 грн. 91 коп.

За розрахунком позивача пеня нарахована на суму заборгованості з орендної плати.

Відповідальність орендаря щодо сплати пені, зокрема за несвоєчасну оплату орендної плати, передбачена п. 5.3 договору оренди.

Договором не передбачено домовленостей сторін щодо права орендодавця нараховувати пеню після закінчення строку кредитування.

Як зазначалось вище за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На думку колегії суддів, право орендаря нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку оренди.

Пунктом 4.1 договору сторони узгодили, що договір укладається на термін з 15 вересня 2013 року по 15 вересня 2015 року. За приміткою у договорі останній строк оренди із сплатою оренди було змінено, термін дії договору сплив 30 грудня 2015 року.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати пеню за несвоєчасну сплату орендної плати припинилося зі спливом строку дії договору 30 грудня 2015 року, то починаючи з 31 грудня 2015 року позивачка не мала права нараховувати пеню за несплачену суму орендної плати за умовами договору, тому вимоги позивача про стягнення зазначеної неустойки за 365 дні 2017-2018 рік, є необґрунтованими.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив позов в частині стягненні пені, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в частині стягненні пені, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Доводи відповідачки в апеляційний скарзі про те, що суд дуже поспішно, 26 листопада 2020 року постановив ухвалу про закінчення підготовчого засідання порушивши вимоги пункту 3 частини другої статті 198 ЦПК України та проігнорував вимоги Закону України №731-ІХ, відповідних постанов КМУ та її погане самопочуття, про яке відповідач повідомила в клопотанні від 19 січня 2021 року, не заслуговують на увагу. З матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2020 року ухвалою суду першої інстанції відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 26 листопада 2020 року, із наданням відповідачці строку на відзив до 30 жовтня 2020 року та сторонам на подання доказів до 25 листопада 2020 року. 16 жовтня 2020 року відповідач отримала зазначену ухвалу та станом на 26 листопада 2020 року не скористалася своїм правом на подання відзиву, заяви про відкладення підготовчого засідання не подала, тому суд першої інстанції відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 200 ЦПК України за результатами підготовного засідання постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Дійсно, суд розглянув справу та 03 березня 2021 року ухвалив рішення без участі відповідача, проте обґрунтовано мотивував у рішенні, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи, оскільки на час вирішення поданого відповідачем клопотання, останньою не було надано доказів на підтвердження викладених в клопотанні обставин. До того ж судом апеляційної інстанції не встановлено, що суд першої інстанції обмежив права відповідача подати відзив та наявні у неї докази.

Крім того, судом апеляційної інстанції надана відповідачці можливість надати суду свої пояснення, міркування по суті справи та наявні у неї докази.

До того ж, колегія суддів вважає за необхідне зазначити те, що відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Тому відсутні підстави вважати, що в резолютивній частині рішення суд невірно зазначив, що апеляційна скарга подається через міськрайонний суд.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог 44,08 % (28 986,64 х 100% : 65757,64) також підлягає розподілу судовий збір.

З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 370 грн. 62 коп. та з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги 705 грн. 26 коп. (1261,20 х 55,92 % : 100%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2021 року скасувати в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Рішення суду в частині інфляційних збитків та загального розміру стягнення змінити зменшивши суму інфляційних збитків з 42 326 грн. 36 коп. до 7 363 (сім тисяч триста шістдесят три) грн. 27 коп. та загального розміру стягнення з 65 757 грн. 64 коп. до 28 986 (двадцять вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) грн. 64 коп.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви 370 (триста сімдесят) грн. 62 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги 705 (сімсот п`ять) грн. 26 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 травня 2021 року.