Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1235/20
Провадження № 2/382/157/21
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2021 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Твердохліб Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство імені А.Г. Кравченка", Яготинської міської ради, Бориспільської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство імені А.Г. Кравченка" (далі - Товариство), Яготинської міської ради, Бориспільської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання права на земельну частку (пай), відповідно до вимог якого (в редакції від 08.04.2021) просила визнати за нею право на земельну частку (пай) в землях колективної власності колишнього КСП імені Кравченка (далі - КСП), с. Сулимівка Яготинського району Київської області, в умовних кадастрових гектарах 3,09 га за рахунок вільних земель запасу на території Сулимівського старостинського округу Бориспільського району Київської області.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка посилалася на те, що у 1995 році вона була прийнята у члени КСП, правонаступником якого є Товариство, що підтверджується копією договору підприємства зі студентом вищого учбового закладу підготовки молодших спеціалістів від 30.06.1995 року, укладеного між КСП (правонаступник - Товариство) та Ірпінським економічним технікумом, відповідно до умов якого технікум зобов`язався забезпечити позивачці необхідні умови, як студентці, для одержання відповідних знань, а КСП гарантував її працевлаштування на підприємстві після закінчення навчання по спеціальності. 27.06.1997 року позивачка отримала диплом ЗМ № 008343 Ірпінського економічного технікуму. У 1995 році КСП було видано державний акт на право колективної власності на землю. На час видачі державного акту на право колективної власності на землю КСП ОСОБА_1 була членом даного КСП, але позивачці не відомо чому їй не видали відповідний сертифікат, оскільки вона, як член КСП, мала право отримати земельну ділянку з резервного земельного фонду в розмірі, встановленому відповідним рішенням місцевої ради. На неодноразові звернення до Сулимівської сільської ради Яготинського району Київської області з питання надання земельної ділянки (паю), позивачку запевняли, що вона не має права на отримання земельної частки (паю). Крім цього, сільська рада своїм листом повідомила, що станом на 01.08.2020 року в адміністративних межах Сулимівської сільської ради Яготинського району Київської області немає вільних земель для виділення земельної частки (паю) та що всі землі резерву за межами населеного пункту знаходяться в оренді у Товариства. Товариство своїм листом повідомило, що всі документи, які б підтверджувало членство позивачки в КСП, відсутні. Позивачка вважала, що вона, як член КСП, правонаступником якого є Товариство, мала право на земельну частку (пай), адже заяви про вихід із членів КСП вона не подавала.

Товариство 22.07.2021 року подало заперечення на позов (відзив), яке залишено судом без розгляду (ч. 2 ст. 126 ЦПК України), оскільки подане після закінчення встановленого процесуального строку.

Представник позивача та позивачка позовні вимоги підтримали, прослив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи це тим, що позивачці на той час не було 16 років та вона не могла бути членом КСП ім. А.Г. Кравченка та приймати у часть у розпаюванні земель колективної власності КСП ім. А.Г. Кравченка. При цьому, позивачки у відповідних списках не має.

Предстанвик Яготинської міської ради, в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність.

Інші сторони по справі в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 12.02.1993 року колгосп ім. А. Г. Кравченка було реорганізовано в КСП, а 19.02.2000 року КСП було реорганізовано в Товариство (довідка від 17.09.2020 № 78 Товариства). Між позивачкою зі згоди директора КСП ім. А. Г. Кравченка та директором Ірпінського економічного технікуму 30.06.1995 року було укладено договір про підготовку студента та його працевлаштування після закінчення навчання в КСП ім. А. Г. Кравченка (а.с.7-8). Позивачкою отримано диплом 27.06.1998 року (а.с.9-14, 81-88).

Позивачка зверталась до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарського підприємства імені А.Г. Кравченка" щодо виділення їй земельної ділянки та наявності вільних земель та отримала відповідь про відсутність вільних земель (а.с.15-21, 89-93).

26.12.1995 року КСП отримало державний акт на право колективної власності на землю, зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 14-1. Розпаювання земель в КСП ім. А. Г. Кравченка проводилось у відповідності до законодавства. Позивачка відсутня у списках, які були затверджені загальними зборами 27.02.1996 року та їй на той час було 15 років і вона не приймалась у члени КСП ім. А. Г. Кравченка, а проходила навчання, отримуючи державну стипендію.

Відповідно до листа від 28.01.2021 № 3 Товариства ОСОБА_1 в списках, які були затверджені загальними зборами 27.02.1996 не значиться і не могла бути зазначена згідно Указу Президента України від 08.08.1995 №750/95. У той час їй було 15 років, в члени КСП вона не приймалася. В подальшому, по завершенню навчання, ОСОБА_1 жодними трудовими відносинами з КСП не була пов`язана (а.с.51, 100).

Із довідки Ірпінського фахового коледжу Національного університету біоресурсів і природокористування України від 22.01.2021 № 16 вбачається, що ОСОБА_1 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_1 ) в 1995 році була зарахована на базі неповної середньої школи на І курс денної форми навчання закладу (на той час - Ірпінського економічного технікуму Міністерства сільського господарства і продовольства України) згідно з цільовим направленням колгоспу ім. Кравченка за програмою підготовки фахівців освітньо-кваліфікаційного рівня «Молодший спеціаліст» на спеціальність «Бухгалтерський облік і аудит» та в 1998 році відрахована з числа студентів у зв`язку із закінченням терміну навчання. Позивачці присвоєно кваліфікацію «бухгалтер» та 27.06.1998 року видано диплом ЗМ № 008343 (а.с.140).

Згідно листа та архівної довідки Яготинської районної державної адміністрації від 04.02.2021 № 12-57/2 відсутня можливість надати довідку про стаж роботи ОСОБА_1 в КСП за 1995 рік, оскільки в протоколах засідань ради КСП дані про прийом та звільнення ОСОБА_1 відсутні. Заяви про прийняття в члени КСП на державне зберігання до архівного відділу Яготинського районної державної адміністрації не передавалися (а.с.68-69, 94-95).

В силу положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

В силу положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до правил оцінки доказів (ст. 89 ЦПК України) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Спірні правовідносини сторін виникли з цивільних відносин та регулюються, зокрема, Земельним кодексом України, Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Порядком організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 № 122.

В силу положень ст. ст. 1, 2, 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (набрав чинності 08.07.2003 року) право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до приписів п. п. 1, 2 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Верховний Суд України в листі від 29.10.2008 № 19-3767/0/8-08 звернув увагу на те, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно: (а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", та слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, а про наявність трудових відносин з ними; (б) досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї; (в) з`ясовувати, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю.

Зазначений підхід застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.05.2021 у справі № 599/2259/19, від 15.06.2021 у справі № 743/961/20.

З наданих позивачем доказів не вбачається, що позивачка була членом КСП на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю.

Суд зазначає, що якщо трудові відносини особи виникли на підставі трудового договору, а не членства в КСП, то такі відносини не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі. Тож необґрунтованим є посилання позивачки на договір підприємства зі студентом вищого учбового закладу підготовки молодших спеціалістів від 30.06.1995 року, укладений між КСП (правонаступник - Товариство) та Ірпінським економічним технікумом, як на підставу та доказ набуття нею членства в КСП.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.

На час розпаювання земель колективної власності КСП за державним актом від 27.12.1995 року ОСОБА_1 не досягла 16-річного віку, а навчалась на той час, а отже, в силу зазначених положень, не була членом КСП.

В силу положень ст. 5 ЗК України від 18.12.1990 кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 22 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Виходячи із положень ст. ст. 22, 23 ЗК України від 18.12.1990 та Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» особа набуває право на земельний пай за наявності таких умов: перебування у членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Позивачка не довела обставин свого членства в КСП, яке й не могло мати місце на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю в силу положень ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», оскільки на час розпаювання земель КСП вона не досягла 16-річного віку. Позивачка не надала належних та допустимих доказів наявності умов, передбачених ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України для набуття права на земельний пай, зокрема: перебування в членах КСП на час паювання та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

З урахуванням викладеного, в позові необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судовий збір покладається на позивачку.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство імені А.Г. Кравченка", Яготинської міської ради, Бориспільської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання права на земельну частку (пай), відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 18 жовтня 2021 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо й ого не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.