Справа № 462/86/16-ц
УХВАЛА

13 травня 2021 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Галайко Н. М.,

за участі секретаря Любінець В. Ю.,

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у місті Львові позовну заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як правонаступників ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про стягнення коштів, -

встановив:

Постановою Верховного суду від 03.03.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10.12.2018 року та Постанову Львівського апеляційну суду від 03.03.2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

26.03.2021 року згідно супровідного листа за вх. № 7585 вищезазначена справа надійшла до Залізничного районного суду м. Львова.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 року визначено суддю Залізничного районного суду м. Львова Галайко Н. М.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова 30.03.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України постановлено розпочати підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.

28.04.2021 року від представника ТзОВ «АЙПІЄ-Л» - Білостоцька Ю. В. надійшло клопотання про закриття провадження у справі, у якому остання просить суд закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги клопотання посилаючись на мотиви такого, просив задовольнити таке.

Суд, всебічно проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю та передачі до Господарського суду Львівської області виходячи з наступного.

За змістом ст. 19 ЦПК України, під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 19 цього Кодексу визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір - господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у ст. 3 ГК України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (та протоколи до неї), а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Тобто, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по- друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарські суди розглядають справи у порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам ст. 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Відповідно до ст. 2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до положень ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема серед іншого: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (п. 5, 10, 14 цієї статті).

Отже для визначення юрисдикції цього спору слід керуватися критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, якими є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи з 2005 року позивач здійснював підприємницьку діяльність на території ТВК «Південний».

Між сторонами існували виключно господарські правовідносини, які були засновані на договорах оренди нежитлових приміщень та наданні супутніх послуг, які укладались між Товариством з обмеженою діяльністю «АЙПІЄ-Л» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 .

Попередній договір № 3/101 від 08.05.2008 року укладений між сторонами (що не заперечує сам позивач) був спрямований на здійснення останнім своєї господарської діяльності, як фізичної особою-підприємцем, а не для задоволення особистих приватних потреб.

Гарантійний сертифікат, на який як на підставу своїх позовних вимог покликається позивач, був також виданий фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7 для гарантування йому першочергового права на отримання торгових площ для здійснення його господарської діяльності.

Зважаючи на це, господарський характер цих правовідносин й визначає їх справжню правову природу, й відповідно, їх регулювання господарським законодавством.

Суд зазначає, що спір стосовно неповернення коштів за попереднім договором № 3/101 від 08.05.2008 року та гарантійним сертифікатом є спором про право цивільне, однак за суб`єктним складом правовідносин, предметом спору та характером спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності належить до юрисдикції господарських судів, відтак такий не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З урахуванням ст. 20 ГПК України, оскільки спір виник при укладанні, зміні і виконанні правочину у господарській діяльності, то він підсудний господарському суду, що розглядає справи у спорах, які виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а саме: Господарському суду Львівської області (79014, м. Львів, вул. Личаківська, 128).

Такі висновки підтверджуються судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2020 року у справі № 1326/8772/2012, постановами Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі № 308/11659/16-ц, від 28.08.2018 року у справі № 902/458/16, від 13.02.2019 року у справі №910/8729/18.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Підсудність визначає коло справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду в межах його територіальної юрисдикції.

Підвідомчість розмежовує компетенцію судів відповідної юрисдикції на розгляд цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справ.

У свою чергу, нормою п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання про наявність підстав для закриття провадження в справі згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підлягає з`ясуванню чи належить справа до юрисдикції суду загальної юрисдикції згідно ст. 19 ЦПК України. Відповідно, підставою для закриття провадження у справі згідно з вказаною нормою, є віднесення розгляду справи у порядку іншого судочинства.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що клопотання представника ТзОВ «АЙПІЄ-Л» - Білостоцької Ю. В. підлягає задоволенню, адже справа відноситься до компетенції Господарського суду Львівської області, що виходячи із правових висновків Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, має процесуальним наслідком передання справи на розгляд належному суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 255, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Клопотання представника ТзОВ «АЙПІЄ-Л» - Білостоцької Юлії Володимирівни про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - задовольнити.

Провадження у справі № 462/86/16 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як правонаступників ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про стягнення коштів закрити.

Справу № 462/86/16 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як правонаступників ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про стягнення коштів - передати за підсудністю до Господарського суду Львівської області (79014, м. Львів, вул. Личаківська, 128).

Ухвала може бути оскаржена у апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до апеляційного суду Львівської області, відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Залізничний районний суд м. Львова.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено - 14.05.2021 року

Суддя/підпис/ Н. М. Галайко

З оригіналом згідно.

Суддя: