1Справа № 335/2798/21 2/335/1607/2021
УХВАЛА
07 травня 2021 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Алєксєєнка А.Б., за участю секретаря судового засідання Капто Д.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення індексації грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних, -
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ в Запорізькій області про стягнення індексації грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-2396/2011 зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Запоріжжя (правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області), призначити ОСОБА_1 державну пенсію та додаткову пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду II групи, з 17.01.2011 року та в подальшому з розрахунку державної пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю з розрахунку 75 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», та здійснити перерахунок пенсії, виплату з урахуванням різниці, яка виплачена у цей період.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2012 по справі № 2а-2396/2011 постанову Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17.05.2011 залишено без змін.
Постанова суду набрала законної сили 16.03.2012.

Також позивач зазначає про те, що відповідачем йому було здійснено перерахунок державної та додаткової пенсії у відповідності до судового рішення, чинного законодавства України та нараховані грошові кошти до виплати у сумі 27 709,00 грн.

На момент звернення до суду з позовом сума заборгованості, перерахована за судовим рішенням так і не була фактично йому виплачена.

З урахуванням зазначеного позивач просить суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на його користь інфляційні втрати та три проценти річних за період з 16.03.2012 по 14.03.2021 на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17.05.2011 по справі №2а- 2396/2011, у загальній сумі 57 166,85 грн. (49 685,85 грн. інфляційні втрати + 7 481 грн. 3% річних)

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 02 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання, сторонам у справі надано строк для подання заяв по суті справи.

21 квітня 2021 року від ГУ ПФУ в Запорізькій області до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач посилається на те, що даний спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а тому просить суд відмовити у задоволені позову та закрити провадження у справі.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, разом з тим у позовній заяві просив суд розглянути справу за його відсутності.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у судове засідання не з`явилося, разом з тим подало заяву про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законами умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Судом встановлено наступне.

Так, постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 травня 2011 року по справі № 2а-2396/2011 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Запоріжжя щодо відмови в здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 у відповідності з вимогами, встановленими ст.50, ч.4 ст.54, ч.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Запоріжжя призначити ОСОБА_1 державну пенсію та додаткову пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду II групи, з 17.01.2011 року та в подальшому з розрахунку державної пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю з розрахунку 75 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», та здійснити перерахунок пенсії, виплату з урахуванням різниці, яка виплачена у цей період.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2012 року постанову Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-2396/2011 залишено без змін.

З відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яке є правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Запоріжжя, від 22.02.2021 вбачається, що після отримання ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2012 року по пенсійній справі позивача починаючи з 17.01.2011 по 22.07.2011 було проведено перерахунок пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком для непрацездатних осіб та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком та проведено нарахування доплати пенсії з урахуванням сум пенсії, які були виплачені за відповідний період, сума доплати складає 27 709 грн. Для отримання зазначеної суми рекомендовано позивачу звернутися до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Дніпро.

Позивач у позові просить на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних за період з 16.03.2012 по 14.03.2021 на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-2396/2011, у загальній сумі 57 166,85 грн. (49 685,85 грн. інфляційні втрати + 7 481 грн. 3% річних).

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки право позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а у випадку їх несвоєчасної виплати до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.

Разом з цим суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини (у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно - правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно - правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стосовно терміну "публічно-владні управлінські функції", то зміст поняття полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Тому помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи.

Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним.

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем .

Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження №14-158цс20), де зазначила наступне.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Відтак, ураховуючи акцесорний (додатковий) характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Відповідно до положень ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи спір за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме призначити державну та додаткову пенсію та зробити перерахунок пенсії, був розглянутий за правилами адміністративного судочинства.

Вказану пенсію було перераховано на підставі судового рішення, але недоплачену суму у розмірі 27 709,00 грн. ОСОБА_1 так і не було сплачено, у зв`язку з чим він звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ГУ ПФУ в Запорізькій області з приводу стягнення згідно зі статтею 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за період з 16.03.2012 - дати набрання рішенням законної сили по 14.03.2021 - дату звернення до суду з позовом.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах, їх суб`єктний склад, слід виснувати, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо нарахування, сплати пенсійних виплат, який було розглянуто за правилами адміністративного судочинства, а тому за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України з огляду на їх похідний характер також підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що провадження у даній справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення індексації грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних підлягає закриттю, оскільки такий спір має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 255, 258-261 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення індексації грошового зобов`язання та сплату трьох відсотків річних.

Роз`яснити позивачу право на звернення до Запорізького адміністративного суду за захистом порушеного права в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 07.05.2021 року.

Суддя: А.Б.Алєксєєнко