Провадження №4-с/755/19/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Кравченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим В`ячеславович, заінтересовані особи: Державне підприємство «СЕТАМ», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , на дії приватного виконавця щодо передачі майна на реалізацію, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просить суд: визнати дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Вадима В`ячеславовича щодо передачі на реалізацію трикімнатної квартири АДРЕСА_1 - неправомірними.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що 30 листопада 2020 року відбулися електронні торги з реалізації трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , лот № 450248. Квартира виступала забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-004/146/2007 від 01.06.2007 р., що укладений між позичальником, ОСОБА_3 , та ПАТ «ОТП Банк», відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 000,00 дол. США на придбання квартири. 20.08.2011 р. позичальник померла, у зв`язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило до Десятої київської державної нотаріальної контори вимогу кредитора від 24.01.2012 р. про надання відомостей щодо прийняття спадщини та про задоволення вимог кредитора за рахунок спадкового майна. ОСОБА_1 є спадкоємцем позичальника, ОСОБА_3 , прийняла спадщину після її смерті та нотаріусом до її відома було доведено про вимогу кредитора та необхідність її задоволення. На сьогодні ОСОБА_1 має усі права іпотекодавця (заставодавця) за кредитним договором № ML-004/146/2007 від 01.06.2007 р. та договором іпотеки № PCL-004/146/2007 від 01.06.2007 р. проживає у квартирі, іншого нерухомого житлового майна не має. 02.12.2020 р. представника скаржника, ОСОБА_4 , ознайомився з матеріалами виконавчого провадження ВП № 60332213, в межах якого проводилася примусова реалізація квартири, та їм стало відомо, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.03.2019 р. по справі № 755/17504/18 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № ML-004/146/2007 від 01.06.2007 р. станом на 01.11.2018 р. у розмірі 36 625,58 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.11.2018 р. складає 1 029 868,53 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_2 , яка належить спадкоємцю ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та у разі реалізації нерухомого майна за ціною вищою від розміру заявленої до стягнення різниця вартості квартири підлягає поверненню ОСОБА_1 28.03.2019 р. на виконання рішення суду був виданий виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Корольову В.В. та відкрито виконавче провадження № 60332213. 27.10.2020 р. на підставі заявки на реалізацію арештованого майна № 1860 приватним виконавцем було передано на реалізацію квартиру. Передана на реалізацію квартира придбана за кошти, надані за кредитним договором, та є предметом іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором, валютою за яким є долар США. Встановивши відсутність у скаржника іншого нерухомого житлового майна, дії приватного виконавця щодо вжиття заходів з реалізації спірної квартири вважає такими, що порушують обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року вказану скаргу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду, у відкритому судовому засіданні, з викликом сторін, витребувано від приватного виконавця належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 60332213 та за заявою скаржника зупинено стягнення на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва виданого 19 серпня 2019 року на виконання заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2019 року по справі № 755/17504/18, до завершення розгляду скарги та набрання чинності судового рішення за результатами її розгляду.

11 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим В.В. у судовому засіданні подано заперечення на скаргу, до якого долучено копії деяких матеріали виконавчого провадження. Приватний виконавець вважає, що скарга є необґрунтованою, такою, що ґрунтується на помилковому застосуванні норм матеріального права, не свідчить по порушення прав та законних інтересів боржника, та подана з істотним порушення визначених строків, у зв`язку з чим така скарга має бути залишена судом без розгляду. У Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 5061392 міститься запис про обтяження спірної квартири, боржником за основним зобов`язанням у якому є ОСОБА_3 , а будь-які відомості про позичальника, іпотекодавця чи майнового поручителя - ОСОБА_1 не зареєстровані. ОСОБА_1 , прийнявши спадщину, знаючи про наявність вимог кредитора, які мають бути задоволені спадкоємцем, не отримала свідоцтво про спадщину, не зареєструвала за собою право власності на нерухоме майно, не оплатила заборгованість спадкодавця, а отже не є особою, яка може розпоряджатися нерухомим майном, що входить до складу спадщини, та відповідно не є особою, яка може надавати чи не надавати згоду на відчуження майна, що є предметом іпотеки. Суб`єктами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є позичальники, іпотекодавці та майнові поручителі. ОСОБА_3 з моменту смерті втратила правоздатність та не може бути суб`єктом вказаного Закону, а скаржник не є його суб`єктом, оскільки лише набула статусу іпотекодавця, однак не є стороною іпотечного договору і не є іпотекодержателем або майновим поручителем.

Також, 11 грудня 2020 року в електронному вигляді до суду надійшла заява представника стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Череда Т.М. про розгляд справи за відсутності представника стягувача, у якій зі скаргою не погоджується, вважає її вимоги незаконними та такими, що навмисно перешкоджають здійсненню примусового виконання рішення суду. Оскільки скаржник, будучи обізнаною про наявність вимог кредитора, прийняла спадщину та зобов`язалась виконати такі вимоги, однак не отримала свідоцтво про спадщину, не зареєструвала за собою право власності на нерухоме майно, не оплатила заборгованість спадкодавця, то вона не є особою, яка може розпоряджатися нерухомим майном, що входить до складу спадщини, та відповідно не є особою, яка може надавати чи не надавати згоду на відчуження майна, що є предметом іпотеки. З моменту смерті ОСОБА_3 втратила правоздатність та не може бути суб`єктом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Скаржник, не маючи відповідного статусу позичальника, іпотекодавця та майнового поручителя, також не є суб`єктом вказаного Закону. Крім того, представник вважає, що скаржником пропущено відповідний строк на звернення до суду зі скаргою, оскільки дії щодо передачі майна на реалізацію були вчинені 27.10.2020 р. Розгляд скарги просить проводити за відсутності представника стягувача.

Аналогічного змісту заяви представником стягувача неодноразово надходили до суду і у подальшому.

11 грудня 2020 року ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, не виходячи до нарадчої кімнати, до участі у справі залучено ОСОБА_2 у якості заінтересованої особи, у зв`язку з чим розгляд скарги відкладено.

15 січня 2021 року представником скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подані додаткові письмові пояснення до скарги, у яких наполягає на задоволенні скарги та висловлює заперечення щодо доводів та міркувань приватного виконавця, зокрема, щодо непоширення, на його думку, на спірні правовідносини заборонних приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що спростовується також судовою практикою. Відсутність у записі про іпотеку державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про спадкоємця-позичальника, як іпотекодавця не спростовує факту наявності в останнього права власності на майно, набутого в порядку спадкування. До 01 грудня 2020 року, коли скаржник дізналася про факт передачі квартири на реалізацію, вона не була поінформована про передачу її квартири на реалізацію, не отримувала жодних процесуальних документів виконавчого провадження, відтак не може вважатися такою, що була поінформована щодо виконавчого провадження відносно неї.

Цього ж дня ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, не виходячи до нарадчої кімнати, за клопотанням сторони скаржника постановлено витребувати у приватного виконавця оригінал матеріалів виконавчого провадження, для огляду їх у судовому засіданні.

18 січня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова В.В. про призначення відеоконференції поза межами суду.

19 лютого 2021 року до суду надійшли додаткові заперечення приватного виконавця на скаргу ОСОБА_1 , у яких наполягає на доводах, що були ним раніше висловлені у запереченнях на скаргу, зокрема: щодо пропущення скаржником без поважних причин строку на подання скарги, відсутність у неї, до реєстрації права власності, прав власника майна та повноважень надавати згоду на відчуження предмету іпотеки у порядку. Крім того, приватний виконавець відкидає застосування до спірних відносин практики Верховного Суду щодо дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Приватний виконавець наголошує на тому, що у разі смерті позичальника, у спадкоємців виникає зобов`язання з оплати вимог кредитора і за замістом ці зобов`язання відрізняються від зобов`язань позичальника, отже за кредитним договором спадкоємець не може отримати всі права та обов`язки спадкодавця, а успадковує лише ті, що існували на момент смерті, не були нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Спадкоємець, як особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, яка набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Оскільки спадкоємець не є позичальником чи майновим поручителем, який відповідає за кредитом, однак при цьому він кредит не отримував, то Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань спадкодавця перед кредитною установою, навіть у тому разі, якщо всі інші умови щодо об`єкту і правовідносин дотримані.

04 березня 2021 року до суду надійшло клопотання приватного виконавця про долучення копій матеріалів виконавчого провадження, які раніше з поважних причин не були ним подані.

У судовому засіданні представники скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , а згодом її новий представник - ОСОБА_5 , підтримали вимог скарги та просили її задовольнити з підстав, вкладених у ній. Спірна квартира отримана ОСОБА_1 у порядку спадкування, після смерті особи, яка була позичальником за кредитним договором та іпотекодавцем. Предметом кредитного договору була позика в іноземній валюті на придбання квартири. З матеріалів виконавчого провадження убачається, що приватному виконавцю було відомо, що квартира придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих в іноземній валюті, така квартира є єдиним житлом боржника, яка має на утриманні дітей, та вона не є фізичною особою-підприємцем. Про передачу квартири не реалізацію скаржник дізналася 30.11.2020 р. від сторонніх осіб, а згодом її представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов В.В. у судовому засіданні заперечив проти скарги, посилаючись на доводи, викладені ним у запереченнях на скаргу та додаткових запереченнях. Скаржник не є суб`єктом правовідносин, що регулюються Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вона не отримувала кредит. Крім того, коли померла позичальник за кредитним договором та іпотекодавець, не існувало вказаного Закону. Оскаржувані дії були вчинені 27.10.2020 р., отже на момент звернення до суду зі скаргою відповідний строк, встановлений законом на її подання, сплинув. Посилання сторони на те, що вони не були ознайомлені з виконавчим провадженням, не свідчить на поважність причин пропуску такого строку. Матеріали виконавчого провадження наявні у відкритому доступі. Заявка на передачу майна на реалізацію ОСОБА_1 не направлялася. Право боржника на реалізацію своїх прав не повинно обмежувати права інших осіб.

Представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у судовому засідання при вирішенні скарги покладався на розсуд суду, вважаючи, що позиція приватного виконавця заслуговує на увагу.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Вислухавши позиції сторін, оглянувши у судовому засідання оригінал матеріалів виконавчого провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

За нормою ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як убачається з матеріалів справи, 01.06.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ML-004/146/2007, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 30 000 дол. США на придбання нерухомого майна.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором від 01.06.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № PCL-004/146/2007 від 01.06.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.К., зареєстрований в реєстрі за № 2398, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла та 26 січня 2012 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою за заявою представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» за вказаними кредитним договором та договором іпотеки, яким подано вимогу кредитора до спадкоємців для пред`явлення їм вимог стосовно погашення суми заборгованості спадкодавця за кредитним договором, заведено спадкову справу № 02-14 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3

ОСОБА_1 09.02.2012 р. звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Десятою Київською державною нотаріальною конторою вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» були доведені до відома спадкоємців по спадковій справі № 69/2012.

Вказані обставини встановлені заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року по справі № 755/17504/18 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, що є предметом іпотеки.

Зазначеним рішенням суду позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № МL-004/146/2007 від 01.06.2007 року станом на 20.08.2011 року у розмірі 36 625 (тридцять шість тисяч шістсот двадцять п`ять) доларів США 58 центів, що за курсом НБУ станом на 01.11.2018 року складає 1 029 868 (один мільйон двадцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн. 53 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить спадкоємцю ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та у разі реалізації нерухомого майна за ціною вищою від розміру заявленої до стягнення різниця вартості квартири підлягає поверненню ОСОБА_1 .

На примусове виконання заочного рішення суду від 28 березня 2019 року по справі № 755/17504/18 Дніпровським районним судом м. Києва 19 серпня 2019 року виданий виконавчий лист № 755/17504/18, який за заявою стягувача пред`явлений до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Корольову В.В.

16 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60332213 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа № 755/17504/18, виданого 19.08.2019 р. Дніпровським районним судом м. Києва.

Цього ж дня у виконавчому провадженні № 60332213 приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

17 жовтня 2019 року у межах виконавчого провадження № 60332213 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 1 132 855,38 грн.

Цього ж дня, приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника у межах виконавчого провадження № 60332213.

Відповідно до повідомлення приватного виконавця Корольова В.В. від 23.10.2020 р. згідно з висновком про вартість нерухомого майна квартира АДРЕСА_4 , станом на 21.10.2020 р. становить 710 120,00 грн

27 жовтня 2020 року приватним виконавцем сформовано заявку на публікацію в СЕТАМ - нерухоме майно (квартира) щодо квартири АДРЕСА_4 .

Згідно з протоколом № 514251 проведення електронних торгів, що відбулися 30.11.2020 щодо лота реєстраційний номер 450248, яким є квартира АДРЕСА_1 , переможцем торгів є учасник: 9, ОСОБА_2 .

04 грудня 2020 року приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 60332213 складено акт про реалізацію предмета іпотеки - вказаної квартири.

08 грудня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 60332213.

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-2962цс16 від 12 квітня 2017 року.

Так, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року по справі № 755/17504/18 судом зроблено висновок про перехід до ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_3 , обов`язку по відшкодуванню кредитної заборгованості спадкодавця у межах вартості спірної квартири, яка є предметом іпотеки та являється спадковим майном, у зв`язку з чим позов задоволено. Вказане рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Результат аналізу наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Зазначений Закон унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Таким чином, судом встановлено, що передана на реалізацію квартира була придбана спадкодавцем на кошти, надані в іноземній валюті за кредитним договором, та є предметом іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором, при цьому загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м, та вона є єдиним житлом скаржника.

Як вже зазначалося судом, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, відтак відсутність у записі про іпотеку державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про спадкоємця-позичальника, як іпотекодавця, не спростовує факту наявності в останнього права власності на майно набутого в порядку спадкування,

З огляду на викладені обставини, з урахуванням зазначених норм діючого цивільного законодавства України, суд доходить висновку щодо поширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_7 в порядку спадкування набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки та яка відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки при порушенні зобов`язання боржником.

За приписами ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

У відповідності до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

За приписами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), а якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про задоволення вимог скарги, оскільки приватним виконавцем неправомірно, в порушення заборонних приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», були вчиненні дії щодо передачі на реалізацію, в межах виконавчого провадження №60332213, трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст. 5, 12, 13, 18, 447, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим В`ячеславович, заінтересовані особи: Державне підприємство «СЕТАМ», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , на дії приватного виконавця щодо передачі майна на реалізацію - задовольнити.

Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Вадима В`ячеславовича щодо передачі на реалізацію, в межах виконавчого провадження №60332213, трикімнатної квартири АДРЕСА_1 - неправомірними.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст ухвали суду складений 26 квітня 2021 року.

Суддя: