Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.03.2021 Справа №607/24305/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Безручко Т.В.

позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Юрій Георгійович про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_4 , у якому просять визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки, площею 0,07 га для ведення селянського господарства, яка розташована в с. Великі Гаї (кадастровий номер :02:0012682) №64 від 13.01.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., з моменту його укладення.

Заявлені вимоги позивачі мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх рідний брат ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на земельну ділянку, площею 0,07 га для ведення селянського господарства, яка розташована в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області (кадастровий номер :02:0012682), що належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №187998. Позивачі, як рідні сестри померлого та спадкоємці другої черги за законом, звернулися 27.10.2009 року у Другу тернопільську держнотконтору із заявами про прийняття спадщини. РішеннямТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.10.2010 р., у справі №2-1441/10, зобов`язано державного нотаріуса Другої тернопільської державної нотаріальної контори Темнікову С.А. видати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,07 га для ведення селянського господарства, яка розташована в с. Великі Гаї, що належала ОСОБА_6 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 08.05.2007 року Великогаївською сільською радою. У березні 2018 року ОСОБА_2 дізналася, що власником земельної ділянки, розташованої в с. Великі Гаї (кадастровий номер :02:0012682) є ОСОБА_4 на підставі договору дарування земельної ділянки №64 від 13.01.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Костецьким Ю.Г. Позивачі вважають, що даний договір слід визнати судом недійсним. Так, відповідно до інформації, викладеній у листі Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги №988 від 27.07.2011 р., ОСОБА_6 протягом останніх п`яти років до смерті перебував на «Д» обліку у лікаря психіатра з діагнозам шизофренія, був інвалідом І групи у зв`язку з травматичною ампутацією кистей обох рук; хворів кардіосклерозом з гемоданамічною гіпертензією СН II ст. ХОЗЛ, паневмофіброз ЛНІ ст. За сім днів до смерті був госпіталізований в Тернопільську міську комунальну лікарню №2 у зв`язку із загрозою тромбоемболії нижніх кінцівок, де йому було запропоновано оперативне втручання: ампутація нижніх кінцівок, від якого ОСОБА_6 та його родичі відмовились. Після проведеного консервативного лікування був виписаний додому, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Вважають, що ОСОБА_6 , який хворів на шизофренію не усвідомлював своїх дій та їх наслідків, і тому не міг укласти подібні цивільно-правові договори.Позивачі зазначають, що при укладенні договору дарування земельної ділянки, відповідачем було порушено принцип вільного волевиявлення учасника правочину, а тому договір має бути визнаний судом недійсним. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважають, що вони мають право заявляти вимогу про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, оскільки порушено їх права та інтереси, зокрема право на отримання спадщини. Стосовно строку позовної давності вказують, що його перебіг щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачі, дізналися про таке порушення у березні 2018 року під час того, як ознайомились із змістом Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_4 відзиву на позов не подавав. Представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки остання вважає, що він пропущений позивачами без поважних причин. Так, упродовж 2010-2011 років Тернопільським міськрайонним судом розглядалась справа №2-2773/11 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, у якій відповідачем було надано спірний договір дарування земельної ділянки. Зазначений позов позивачі залишили без розгляду. Таким чином, вважає, що позов заявлений з пропуском строку позовної давності.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 19 червня 2020 року у даній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотанням представника позивачів, яку в подальшому проведено.

02 листопада 2020 року у даній справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та представник позивачів адвокат Боднар О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача адвокат Магдич О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та проти їх задоволення заперечили. Зазначають, що позивачі не представили суду доказів, які б підтверджували, що покійний ОСОБА_6 , який уклав договір дарування спірної земельної ділянки 13.01.2009 року, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив наступні обставини.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №187998, виданого 08 травня 2007 року Тернопільським районним відділом земельних ресурсів, ОСОБА_6 на підставі рішення сесії Великогаївської сільської ради від 22.09.2006 р. №50, є власником земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер :02:0012682, розташованої в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №73.

13 січня 2009 року між ОСОБА_6 (Дарувальник) та ОСОБА_4 (Обдаровуваний) укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. (надалі - спірний договір), згідно якого ОСОБА_4 прийняв в дар земельну ділянку, площею 0,07 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області. Згідно пункту 15 зазначеного договору, у зв`язку із тим, що у ОСОБА_6 відсутні кисть лівої руки, на його особисте прохання та за його дорученням у його присутності та в присутності приватного нотаріуса, текст даного договору дарування підписано ОСОБА_7 . Крім цього, на його прохання, текст даного договору дарування записано нотаріусом з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та комп`ютерної техніки за адресою: АДРЕСА_1 , та зачитано дарувальнику вголос нотаріусом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід, як з боку батька так і з боку матері (ст.1262 ЦК України).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними сестрами ОСОБА_6 та спадкоємцями другої черги за законом.

Позивачі, як сестри померлого та спадкоємці другої черги за законом, звернулися 27.10.2009 року у Другу Тернопільську державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини. Однак, постановою державного нотаріуса Темнікової С.А. від 27 жовтня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,07 га., що знаходиться в с. Великі Гаї Тернопільського району та на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2 , оскільки спадкоємцями не пред`явлено документів, які встановлюють факт приналежності майна ОСОБА_6 .

РішеннямТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.10.2010 р., у справі №2-1441/10, зобов`язано державного нотаріуса Другої Тернопільської державної нотаріальної контори Темнікову С.А. видати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,07 га для ведення селянського господарства, яка розташована в с. Великі Гаї, що належала ОСОБА_6 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 08.05.2007 року Великогаївською сільською радою.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-018 від 13.03.2018 року, сформованого на підставі заяви ОСОБА_2 , земельна ділянка, площею 0,0671 га, кадастровий номер :02:0012682, розташована в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Костецьким Ю.Г. 13.01.2009 р. №64.

Як вбачається із копії листа Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги №988 від 27.07.2011 р., який надано позивачами на запит адвоката Тернопільської обласної колегії адвокатів Радкевича В.І., ОСОБА_6 протягом останніх п`яти років до смерті перебував на «Д» обліку у лікаря психіатра з діагнозам шизофренія, був інвалідом І групи у зв`язку з травматичною ампутацією кистей обох рук; ІХО. Кардіосклероз атеросклеротичний з гемоданамічною гіпертензією СН II ст. ХОЗЛ. Паневмофіброз ЛНІ ст. За сім днів до смерті був госпіталізований в Тернопільську міську комунальну лікарню №2 у зв`язку із загрозою тромбоемболії нижніх кінцівок, де йому було запропоновано оперативне втручання: ампутація нижніх кінцівок, від якого ОСОБА_6 та його родичі відмовились. Після проведеного консервативного лікування був виписаний додому.

Відповідно до інформації викладеній у листі комунального некомерційного підприємства «центр первинної медико-санітарної допомоги» від 04.12.2019 року №01.1-04/1083, медична документація на ОСОБА_6 у зазначеному лікувальному закладі відсутня.

Згідно з інформацією комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради від 16.03.2020 року №03-7/1061, ОСОБА_6 оглядався лікарем психіатром щодо оформлення опікунства 17.02.2009 року, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, лікування не призначалось.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №379 від 01.09.2020 р. ОСОБА_6 на момент укладання договору дарування земельної ділянки, тобто станом на 13 січня 2009 року психічними розладами не страждав. Про це свідчать дані анамнезу: в зв`язку з обмороженням рук в 1985 році проведена ампутація обох кистей, визнаний інвалідом І групи довічно. Хворів туберкульозом легень. Проживав з сім`єю племінника. З матеріалів справи та меддокументації відомо, що ОСОБА_6 до лікаря-психіатра не звертався, відсутні дані про перебування на Д обліку в лікаря-психіатра поліклінічного відділення КНП ТОКПЛ ТОР та звернення за медичною допомогою до психіатра станом на 13.01.2009 року. Щодо довідки від 27.07.2011 року № 988, в якій дільничний терапевт ОСОБА_8 надав інформацію, що ОСОБА_6 протягом останніх п`яти років перебував на Д обліку у лікаря- психіатра з діагнозом: шизофренія, то дана інформація не підтверджена медичною документацією, оскільки пацієнти - жителі м.Тернополя перебувають на диспансерному чи консультативному обліку лише в лікаря-психіатра поліклінічного відділення КНП ТОКПЛ ТОР. Згідно свідчень працівниці тубдиспансеру ОСОБА_9 відомо, що ОСОБА_6 1-2 рази в рік лікувався в тубдиспансері, міг себе обслуговувати, самостійно їсти, любив поспілкуватись. В матеріалах справи, меддокументації відсутні будь-які дані, які б свідчили про розлад психічної діяльності станом на 13 січня 2009 року. Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_6 на момент укладання договору дарування земельної ділянки, тобто станом на 13 січня 2009 року, психічним захворюванням, яке могло вплинути на укладання ним спірного правочину, не страждав.

Як вбачається із наданих приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. копій документів, які слугували підставою для вчинення нотаріальної дії - посвідчення спірного договору дарування, сторонами було надано копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №187998 відповідно до якого земельна ділянка площею 0,07 га, яка розташована в с.Великі Гаї Тернопільського району тернопільської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_6 на підставі рішення сесії Великогаївської сільської ради від 22.09.2006 року №50 кадастровий номер земельної ділянки :02:001:2682, витяг з бази даних автоматизованого системи ведення державного земельного кадастру, графічний додаток на земельну ділянку, інформацію з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, довідку виконкому Великогаївської сільської ради від 28.12.2008 року про те, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить приватизована земельна ділянка площею 0,07 га для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Великогаївської сільської ради, витяги з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до пункту 16 роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВС України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними.

У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вищенаведене узгоджується також із правовою позицією викладеній у постанові ВС від 11.11.2019 року у справі №496/4851/14.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінивши та дослідивши обставини справи, надані докази, суд вважає, що позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Ю.Г. про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності. Так, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, а судом їх не здобуто під час розгляду справи, які б підтверджували, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_6 при відсутності його волевиявлення, тобто через страждання на психічне захворювання, внаслідок якого він не усвідомлював значення своїх дій та наслідків та не міг керувати ними. Зокрема даними, які містяться у висновку судово-психіатричного експерта №379 від 01.09.2020 р., ОСОБА_6 на момент укладання договору дарування земельної ділянки, тобто станом на 13 січня 2009 року психічними розладами не страждав, з матеріалів справи та меддокументації відомо, що ОСОБА_6 до лікаря-психіатра не звертався, відсутні дані про перебування на Д обліку в лікаря-психіатра поліклінічного відділення КНП ТОКПЛ ТОР та звернення за медичною допомогою до психіатра станом на 13.01.2009 року. Щодо довідки від 27.07.2011 року № 988, в якій дільничний терапевт ОСОБА_8 надав інформацію, що ОСОБА_6 протягом останніх п`яти років перебував на Д обліку у лікаря- психіатра з діагнозом: шизофренія, у висновку зазначено, що дана інформація не підтверджена медичною документацією. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведені позивачами обставини з підстав яких останні вважають, що слід визнати оспорюваний договір недійсним, суду не надано. Відмовляючи у задоволенні позову позивачам, суд відкидає твердження представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Магдич О.О. про пропуск позивачами строку позовної давності, оскільки вважає, що останні дізнались про існування спірного договору у березні 2018 року, що підтверджено витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.03.2018 року, який було сформовано на підставі заяви ОСОБА_2 .

Також, представник ОСОБА_4 адвокат Магдич О.О. заявила клопотання про стягнення із позивачів в користь відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу.

Як вбачається із поданих документів в підтвердження понесених судових витрат, 11 листопада 2019 року між ОСОБА_4 та адвокатом Магдич О.О. укладено договір про надання правничої допомоги №22.

Згідно довідки від 24 грудня 2020 року, наданої адвокатом Магдич О.О., замовником ОСОБА_4 , оплачено адвокатські послуги по договору № 22 від 21 листопада 2019 р. а саме - вивчення правової ситуації, зібрання, систематизація та підготовка необхідної документації, підбірку актуальної судової практики, підготовка процесуальних документів, представлення інтересів замовника в Тернопільському міськрайонному суді (в т.ч. із транспортними витратами) . Загальний розмір внесеної оплати за весь час дії договору склав суму в розмірі по 7 200 гривень. Кошти сплачені готівкою протягом дії договору та занесені до книги обліку доходів і витрат адвоката як самозайнятої особи.

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд, вирішуючи питання розподілу витрат, має врахувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних із сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмету спору. У зв`язку з наведеним, суд з врахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Також, такий розмір витрат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Крім цього, суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст..41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованими. У рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лавенте проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до ст..11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмету спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Враховуючи складність даної цивільної справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, а також враховуючи те, що у задоволені позову відмовлено в повному обсязі, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання адвоката Магдич О.О. та стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у користь ОСОБА_4 понесені ним витрати на надання правової допомоги у розмірі 2 000 гривень, тобто по 1 000 гривень, із кожної.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Юрій Георгійович про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, відмовити у повному обсязі.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у користь ОСОБА_4 понесені витрати на надання правової допомоги у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, тобто по 1 000 (одній тисячі) гривень, із кожної.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 09 квітня 2021 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан