ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» травня 2021 року

м. Харків

справа № 621/518/21

провадження № 22ц/818/3311/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група»

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Зміївського районного суду Харківської області від 15 березня 2021 року в складі судді Філіп`євої В.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 через представника звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» про визнання недійсним договору позики та просила визнати недійсною індивідуальну частину договору про надання грошових коштів у позику № 299419600/573352 від 21 жовтня 2020 року, укладеного між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група»; стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 15 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто їй.

Не погоджуючись з ухвалою судді ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона звернулась до суду з позовом у зв`язку з порушенням її прав під час виконання кредитного договору, умови якого не відповідають вимогам зазначеного закону. Отриманий нею кредит є споживчим. Крім того, суд не взяв до уваги її посилання на те, що вона є одинокою матір`ю, має двох дітей, один з яких молодше чотирнадцяти років. Докази скрутного майнового стану надані нею разом із заявою про усунення недоліків.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачкою не усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі судді від 01 березня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, не сплачено судовий збір, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною та повертається.

Проте, з таким висновком суду судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно частини 1 статті 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» про визнання недійсним договору позики.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила звільнити її від сплати судового збору за подання позову на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», а також з урахуванням того, що вона є одинокою матір`ю двох дітей, один з яких молодше чотирнадцяти років.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 01 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі невідповідності вимогам статей 175, 177 ЦПК України та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, а саме: сплатити судовий збір в розмірі 908,00 грн та надати додатки до позовної заяви, посвідчені належним чином.

Копію зазначеної ухвали судді отримано ОСОБА_1 05 березня 2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а. с. 32).

На виконання ухвали судді 10 березня 2021 року представник ОСОБА_1 подав заяву про звільнення її від сплати судового збору та долучив посвідчені копії додатків до позовної заяви.

У заяві представник позивачки посилався на наявність підстав для звільнення її від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона обґрунтувала свої позовні вимоги саме у відповідності до норм вказаного закону. Додатково просив врахувати, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, має дитину віком до 14 років, наразі не працює та з серпня 2020 року не отримує допомогу на дітей одиноким матерям.

На підтвердження своїх доводів представник позивачки надав копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю яких є ОСОБА_1 , а також копії витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про їх народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а. с. 44-46). Також, представник позивачки надав копію довідки № 1 від 09 березня 2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації та у період з січня по липень 2020 року отримувала допомогу на двох дітей одиноким матерям у розмірі 4137,12 грн щомісячно (а. с. 39 зворот).

З наданих відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми визначених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 07 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала дохід у першому кварталі 2020 року у розмірі 12 411,36 грн як державну та соціальну матеріальну допомогу від Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, 124,22 грн «додаткове благо» від Товариства з обмеженою відповідальністю «СС Лоун», у другому кварталі 2020 року 12 411,36 грн як державну та соціальну матеріальну допомогу від Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, у третьому кварталі 2020 року 8453,77 грн як соціальні виплати від Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, 186,34 грн «додаткове благо» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіфін Україна», у четвертому кварталі 2020 року 3125,18 грн як соціальні виплати від Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області (а. с. 39).

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 15 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто через несплату судового збору.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав як споживача фінансових послуг.

Згідно частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року по справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Враховуючи, що, звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 як споживачка фінансових послуг посилалась на включення до договору несправедливої умови всупереч вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що на спірні правовідносини поширюються положення зазначеного закону.

В ухвалі про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху судом першої інстанції взагалі не надано оцінки її посиланням на норми Закону України «Про захист прав споживачів», хоча вони викладені у позовній заяві.

Таким чином, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», зважаючи на предмет та підстави заявлених нею позовних вимог.

Крім того, як на підставу звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 також посилалась на те, що вона перебуває у скрутному майновому стані, є одинокою матір`ю, має двох дітей, один з яких віком до 14 років, що згідно підпункту "в" пункту 2 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» надає суду право звільнити її від сплати судового збору. Проте, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам, обмежившись лише посиланням на те, що звільнення від сплати судового збору може мати місце за наявності виключних обставин та є правом, а не обов`язком суду. При цьому, судом не наведено мотивів відхилення доводів позивачки щодо наявності підстав для звільнення її від сплати судового збору.

Оскільки суд першої інстанції безпідставно поклав на ОСОБА_1 , яка звернулася до суду за захистом прав споживача, обов`язок зі сплати судового збору, передчасно визнав її позовну заяву неподаною і повернув, оскаржувана ухвала відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Зміївського районного суду Харківської області від 15 березня 2021 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року.