Дата документу 22.04.2021
Провадження № 2/937/173/21
22 квітня 2021 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: Бахаєва І.М.,
за участю секретаря: Фурсової Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
Позивач АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.
Позивач обґрунтовує позов тим, що згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на трьохкімнатну квартиру, загальною площею - 69,0 кв.м., житловою 39,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 .. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 01.07.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, законним власником квартири є АТ «Укрсоцбанк», а з 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа банк». Втративши право власності на квартиру, відповідач ОСОБА_1 втратила відповідно до ст.317 ЦК України право користування. Згідно довідки виконавчого комітету Мелітопольської міської ради №2709, в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач звертався до відповідачки з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, проте, колишній власник продовжує користуватися квартирою та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Тому позивач просить суд визнати громадянку ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщення, зняти її з реєстраційного обліку та стягнути витрати по сплаті судового збору.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності, на позові наполягає.
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Судова повістка надсилалась відповідачці за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , проте до суду повернувся конверт з відміткою поштового відправлення про неможливість вручення з причин «адресат відсутній за вказаною адресою». Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило.
З урахуванням викладеного, суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів З.1., 5.3., Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого AT «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є AT «АЛЬФА БАНК».
Згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на трьохкімнатну квартиру, загальною площею - 69,0 кв.м., житловою 39,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 . На підставі застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 01.07.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2018 р. №128256605 (а.с.4-8).
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно п.3 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
З позовної заяви та Довідок виконавчого комітету Мелітопольської міської ради №2709 від 29.05.2019 року та №7301 від 18.12.2019 року, в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9, 31).
Згідно матеріалів справи позивачем на адресу відповідачів 22.11.2019 року було направлено вимогу про добровільне виселення, однак дана вимога була залишена без задоволення відповідачкою (а.с.10).
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Згідно п.34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до абзаців 9 та 10 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку, що оскільки колишній власник квартири після реєстрації права власності за позивачем втратила право власності та користування вищевказаною квартирою та вирішити питання в позасудовому порядку не представляється можливим, у добровільному порядку відповідачка не виявила бажання знятися з реєстрації, що у свою чергу приводить до порушення прав позивача і перешкоджає йому належним чином користуватися та розпоряджатися власністю, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
У задоволенні позову в частині зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 відповідачки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає за необхідне відмовити, оскільки визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволених вимог у розмірі 1921 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, ст.391 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд
Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору у сумі 1921 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням пп. 15.5 п.15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повні відомості учасників справи:
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 ..
СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ