Справа № 462/8457/20 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/707/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2021 року справу передано за підсудністю на розгляд Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд зробив неправильний висновок про те, що на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягають виконанню не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що оскільки боржник може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис не лише з підстав порушення нотаріусом процедури, а й з підстав неправомірності вимог стягувача, а ці питання уже стосуються виконання умов кредитного договору, зокрема визначення правильного розміру заборгованості, відтак предметом спору є захист прав споживачів. Вказує що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Наголошує, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на території Залізничного району м. Львова, відтак він має право на пред`явлення позову до Залізничного районного суду м. Львова, а передаючи справу за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва за місцем знаходження відповідача, суд першої інстанції порушив вимоги ч. 12 ст. 28 ЦПК України. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Залізничного районного суду м. Львова.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Передаючи справу на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва,суд першої інстанції виходив з того, що відповідач знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, 5Б, що територіально відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва, а доказів на підтвердження того, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання чи перебування ОСОБА_1 позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду (складу суду), але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року, «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року та «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду.

Відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Стаття 28 ЦПК України передбачає випадки підсудності справ за вибором позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно з ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншого суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2012 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 93388 про стягнення з ОСОБА_1 59 607,03 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни із заявою про примусове виконання вищезазначеного виконавчого напису.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходженням відповідача є адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, 5-Б, що територіально відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва.

Обгрунтовуючи звернення з позовом саме до Залізничного районного суду м. Львова апелянт покликається на те, що боржник може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис не лише з підстав порушення нотаріусом процедури, а й з підстав неправомірності вимог стягувача, відтак ці питання вже стосуються виконання умов кредитного договору, зокрема визначення правильного розміру заборгованості, а значить предметом спору є захист прав споживачів, що надає право позивачу пред`являти позов за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» питання про підсудність справ визначається ЦПК, зокрема: розділом II - щодо справ наказного провадження; главою 1 розділу III - щодо справ позовного провадження; розділом IV - щодо справ окремого провадження; розділами VI, VII - щодо заяв (скарг) стягувача, боржника, інших учасників виконавчого провадження, заяв (подання) державного виконавця з питань, пов`язаних з виконанням судових рішень; главами 1 і 2 розділу VII-1 - щодо заяв про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів; главами 1 і 2 розділу VIII - щодо клопотань про визнання, звернення до виконання рішень іноземних судів; статтею 404 - щодо заяв про відновлення втраченого судового провадження; статтею 414 - щодо справ за участю іноземних осіб.

Якщо інше не встановлено ЦПК, позови пред`являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (стаття 109 ЦПК), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а щодо юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Абз. 5 ст. 3 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (абз. 8 ст. 3 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

На підтвердження доводів апеляційної скарги апелянтом додано до неї акт від 23 вересня 2020 року, складений ЛКП «Сигнівка».

Актом від 23 вересня 2020 року, складеним ЛКП «Сигнівка», підтверджується, що при обстеженні квартири АДРЕСА_2 , зі слів сусідів було встановлено, що в ній фактично без реєстрації проживає ОСОБА_1 (а.с. 39).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на те, що акт від 23 вересня 2020 року, складений ЛКП «Сигнівка», не був поданий позивачем до суду першої інстанції, не досліджувався ним та не брався до уваги при постановленні оскаржуваної ухвали, а апелянтом не надано суду апеляційної інстанції доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів приходить до висновку, що вищезазначений акт не може прийматися до уваги при перегляді в апеляційному порядку законності та обгрунтованості ухвали суду.

Враховуючи те, що місцезнаходженням відповідача є адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, 5-Б, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дана справа не підсудна Залізничному районному суду м. Львова, а підсудна Шевченківському районному суду м. Києва.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 29.04.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.