Справа № 175/129/21
провадження 2/175/52/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченко О.Г.

з секретарем Сотник Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 січня 2021 року звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до КП «Південукргеологія», в якому просить, стягнути на її користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 8 744,51 грн. та середній заробіток в розмірі 61 172,10 грн., витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що 21 липня 2017 року ОСОБА_1 наказом № 71-к була офіційно прийнята на роботу і працювала у КП «Південукргеологія» на посаді геолога І категорії. Наказом № 27-к від 24 лютого 2020 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, але нараховану заробітну плату не виплачено за весь відпрацьований час і після цього. На протязі 2020 року вона неодноразово усно зверталася до керівництва підприємства з проханням виплатити їй заборгованість по заробітній платі, але відповідач ніяк не реагував на її звернення, тому в серпні 2020 року вона звернулася до відповідача з письмовою заявою від 10.08.2020 року щодо виплати заборгованості по заробітній платі та видачі довідки про фактично нараховану, але не виплачену заробітну плату. У відповідь на дану заяву відповідачем було надано довідку про заборгованість, відповідно до якої заборгованість відповідача по заробітній платі складає 8 744,51 грн. Крім того, у зв`язку із тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, просила стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі вказаний нею середній заробіток за час роботи, а саме 61 172, 10 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Представником відповідача суду надано відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги визнані частково, в частині стягнення з відповідача лише заборгованості по заробітній платі в розмірі 8 744, 51 грн, в іншій частині просив відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що наказом № 27-к від 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням з посади геолога І категорії КП «Південукргеологія».

Згідно з довідкою № 01/12-678, виданою КП «Південукргеологія» 01 листопада 2020 року ОСОБА_1 , станом на 28 жовтня 2020 заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати становить 8 744,51 грн.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Вказані вимоги закону відповідачем належним чином були виконані. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем не сплачені, позов відповідачем в цій частині визнано, заборгованість підлягає стягненню.

Належний позивачу при звільнені розрахунок було нараховано і не проведено. Несвоєчасний розрахунок і затримка в виплаті зарплати при звільненні працівника не є обов`язковою виплатою, а тому не може вважатися не проведенням остаточного розрахунку при звільнені. Отже, КП «Південукргеологія» з урахуванням кризової ситуації, відсутності належного фінансування, обмеження робочого часу для працюючих і скорочення робочого тижня через неналежне фінансування не має змоги та підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому суд виходить і з того, що позивачем не тільки невірно було проведено розрахунок середньої заробітної плати на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а і взагалі не надано розрахунку суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України. Згідно з Главою II пунктом 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Крім того, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Враховуючи суму середньої заробітної плати позивача та виплачену суму, відсутність розрахунку, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до вже визначеної суми заробітної плати.

У частині другій 233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц|61-23397св18.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача КП «Південукргеологія» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за відпрацьований час в сумі 8 744 грн. 51 коп., а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп., в задоволенні решти вимог слід відмовити.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору в розмірі 908,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 9, 115, 232, 233, 235, 237-1, 238 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку задовольнити частково.

Стягнути з казенного підприємства «Південукргеологія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП № НОМЕР_1 ) заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 8 744 (вісім тисяч сімсот сорок чотири) грн. 51 коп.

Стягнути з казенного підприємства «Південукргеологія» () на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.Г. Васюченко