КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року

м. Київ

справа №754/10445/15-ц

провадження № 22-ц/824/14387/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-допоідач),

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року у складі судді Панченко О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Головне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна тітка з боку батька - ОСОБА_4 .

Після смерті останньої відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 . Після відкриття спадщини позивачу стало відомо, що 13 жовтня 2011 року його тітка склала заповіт на користь відповідача.

Уважав указаний заповіт недійсним, оскільки спадкодавець на момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла надати згоди на підписання заповіту.

На підставі викладеного, просить визнати заповіт від 13 жовтня 2011 року, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та посвідчений Десятою Київською державною нотаріальною конторою, недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року позов задоволено.

Постановлено визнати заповіт, посвідчений 13 жовтня 2011 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-771, за яким ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , заповіла ОСОБА_2 все належне їй на праві власності майно, - недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертизи у розмірі 5 629,50 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 07 вересня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Уважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, при недоведеності обставин та невідповідності висновків, які суд визнав встановленими.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд не взяв до уваги, що висновок експертів про те, що зазначені ОСОБА_4 симптоми переважно вкладаються в симптоматику депресивно-параноїдних та психоорганічних порушень, а тому ОСОБА_4 до цього часу продовжувала виявляти різноманітні психічні і поведінкові порушення, зроблений на припущеннях. А тому вважає, що комісією експертів не доведено причинно-наслідковий зв`язок між зверненнями ОСОБА_4 до дільничного лікаря зі скаргами на погіршення соматичного здоров`я, вказує на упередженість та зацікавленість експертів у результатах наданого висновку судово-психіатричної експертизи.

Вказує, що судом не було розглянуто клопотання представника ОСОБА_2 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи (посмертно).

Уважає, що справу розглянуто з порушенням територіальної юрисдикції.

01 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду позивачем ОСОБА_1 надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без зміни.

Третя особа - Центральне міжрегіональне управління юстиції в м. Києві (м.Київ) в судове засідання свого представника не направило, про дату,час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновку судово-психіатричної (посмертної) експертизи, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна тітка позивача з боку батька - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7 т. 1).

Згідно заповіту, посвідченого 13 жовтня 2011 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-771, ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося (а.с.13).

Позивач просив визнати заповіт недійсним, обґрунтовуючи тим, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її волі, оскільки остання на день складення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Предметом доказування є встановлення психічного стану ОСОБА_4 на момент складення заповіту для з`ясування того, чи могла вона на момент правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З інформації Київської міської психоневрологічної лікарні №2 убачається, що у період з 1983 року по липень 2007 року ОСОБА_4 перебувала під наглядом психіатра КМПНЛ №2 з діагнозом «розлади особистості та поведінки внаслідок ураження та дисфункції головного мозку», медична карта амбулаторного хворого знищена через закінчення терміну зберігання - 5 років (а.с. 82 т. 1).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідач в судовому засіданні зазначала, що з померлою ОСОБА_4 вона знайома була з 1987 року , підтримувала дружні відносини, згодом доглядала та опікувалась нею, у зв`язку з чим остання склала заповіт саме на неї.

З пояснень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , наданих в судовому засіданні, убачається, що ОСОБА_7 лікувалася у психіатричній лікарні, мала 2 групу інвалідності, останнім часом не могла здійснювати за собою догляд.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 738 від 08 листопада 2017 року ОСОБА_4 упродовж життя страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом та параноїчними включеннями. ОСОБА_4 за своїм психічним станом на час складання та підписання заповіту від 13 жовтня 2011року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с. 14-19 т.2).

З його змісту вбачається, що комісія дійшла до такого висновку у результаті дослідження усіх наданих сторонами доказів, а саме: матеріалів справи, медичної картки амбулаторного хворого з поліклініки за місцем її проживання, медичних карток стаціонарного хворого з КМПЛ №2, МКСХ №20600 -2010 з хірургічного відділення КМКЛ №8, МКСХ №455-2011 з КМКЛ №2, лікарсько-трудової експертної справи із Спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії м. Києва №1, довідки з ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 28 вересня 2017 року.

Таким чином, з наданих об`єктів експертизи випливає, що вперше порушення психічного стану у ОСОБА_4 почалися у 1983 році, узагальнений аналіз матеріалів цивільної справи та наданої експерту медичної документації з урахуванням особливостей попередньо діагностованих на початку 1990 років виражених розладів психіки, що носять незворотній, прогресуючий характер, що корелюється з погіршеннями соматичного стану судинного ґенезу, свідчить, що ОСОБА_4 на осінь 2011 року виявляла складний комплекс психічних та поведінкових порушень, як дефектного так і продуктивного характеру психоорганічного походження (травматично-нейроінфекційно-судинного), які за своїм характером і ступенем вираженості позбавляли тоді підекспертну усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що висновок експертів зроблений на припущеннях та вказує, що зазначені ОСОБА_4 симптоми переважно вкладаються в симптоматику депресивно-параноїдних та психоорганічних порушень, а тому ОСОБА_4 до цього часу продовжувала виявляти різноманітні психічні і поведінкові порушення. А тому вважає, що комісією експертів не доведено причинно-наслідковий зв`язок між зверненнями ОСОБА_4 до дільничного лікаря зі скаргами на погіршення соматичного здоров`я, вказує на упередженість та зацікавленість експертів у результатах наданого висновку судово-психіатричної експертизи.

Натомість, надаючи оцінку доказу, суд вірно виходив з того, що висновок експертів є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану ОСОБА_4 , висновки експертів містять докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об`єктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи. На кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими.

Цей висновок узгоджується з іншими доказами у справі, зокрема, з медичними документами та показаннями свідків, які повідомили суду про порушення з боку психіки ОСОБА_4 , що могло б позбавити її можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За таких обставин, підстав для відхилення висновку експертів судом не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, відповідач суду не надала .

В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду попередньої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Отже, задовольняючи позов, суд вірно виходив з того, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів щодо спростування висновку судово-психіатричної (посмертної) експертизи, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик