Провадження № 2/161/54/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Жаловаги І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права попереднього користування на знак для товарів та послуг, визнання свідоцтва на знак для товарів і послуг недійсним,

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач, ОСОБА_4 ) про визнання права попереднього користування на знак для товарів та послуг, визнання свідоцтва на знак для товарів і послуг недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з вересня 2013 року по лютий 2016 року працював у відповідача монтажником натяжних стель.

У грудні 2016 року позивач розробив власну торгівельну марку (знак для товарів і послуг) « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також почав розміщувати рекламу своєї підприємницької діяльності.

11 квітня 2019 року позивач дізнався, що належний йому знак для товарів і послуг зареєстрований на ім`я відповідача 10 січня 2019 року, згідно поданої ним заявки від 03 квітня 2017 року.

Позивач вказує, що у нього на підставі ст.500 ЦК України виникло право попереднього користування знаком для товарі і послуг у зв`язку з чим він вважає, що має право на безоплатне продовження використання цього знаку.

Також позивач вважає, що підлягає визнанню недійсним свідоцтво на знак для товарів і послуг, яке видано відповідачу, оскільки воно порушує публічний порядок, адже засноване на «викраденій» у позивача торгівельній марці, а також є оманливим.

Крім того позивач стверджує, що відповідач зареєстрував знак для товарів і послуг не з метою ведення господарською діяльності, а з метою перешкоджання його господарській діяльності.

З наведених вище підстав позивач просить суд:

1) визнати за позивачем право попереднього користувача на знак для товарі і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» згідно свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10 січня 2019 року;

2) визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10 січня 2019 року, яке видане відповідачу.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у письмовому відзиві від 16 грудня 2020 року та судовому засіданні позовні вимоги заперечила з тих підстав, що позивач не надав належних та допустимих доказів попереднього користування знаком для товарів і послуг.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 16 квітня 2015 року по 15 лютого 2016 року позивач працював у відповідача, який на той момент мав статус фізичної особи-підприємця, на посаді монтажника натяжних стель (а.с.14).

10 січня 2019 року відповідачу було видано свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 . Згідно даного свідоцтва, відповідач отримав право на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», згідно поданої ним заяви від 03 квітня 2017 року №m 2017 07095.

Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 500 ЦК України визначено, що будь-яка особа, яка до дати подання заявки на торговельну марку або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки в інтересах своєї діяльності добросовісно використала торговельну марку в Україні або здійснила значну і серйозну підготовку для такого використання, має право на безоплатне продовження такого використання або використання, яке передбачалося зазначеною підготовкою (право попереднього користувача).

Отже, для встановлення права попереднього користування торгівельною маркою (знаком для товарів і послуг), заінтересована особа повинна довести, що до дати подання заявки на таку марку вона:

1) або добросовісно використала торговельну марку в Україні;

2) або здійснила значну і серйозну підготовку для такого використання.

Проте, на думку суду, позивач стверджуючи про наявність підстав для визнання за ним прав попереднього користування на знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», не довів належними та допустимими доказами наявність підстав, визначених ч.1 ст.500 ЦК України, з огляду на таке.

Так, договір від 29 січня 2016 року №29012016Г, який укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 суд не може взяти до уваги як доказ попереднього використання торгівельної марки на території України (або підготовки для такого використання), адже станом на день укладення цього договору позивач був офіційно працевлаштований у відповідача на посаді монтажника натяжних стель (а.с.18-19).

Суд зауважує, що з відкритих відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що позивач ОСОБА_1 дійсно з 31 жовтня 2011 року по 02 червня 2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець із основним видом діяльності згідно КВЕД 43.29 «Інші будівельно-монтажні роботи».

Однак, розглядуваний вище договір був ним укладений не як фізичною особою-підприємцем, а саме як з фізичною особою.

До того ж, відсутні будь-які докази проведення оплати за цим договором, а також прийняття-передачі наданих послуг за відповідним актом, а наявний тільки рахунок на оплату від 16 лютого 2016 року (а.с.20).

Крім того, з доданих до договору рекламних макетів слідує, що на них зображені лише написи « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а не «ІНФОРМАЦІЯ_1», при цьому іншим шрифтом, що, на думку суду, не дозволяє їх ототожнювати.

Також суд вважає слушними доводи сторони відповідача, що станом на січень 2016 року не могло існувати знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», який, за твердженнями самого позивача, він розробив лише у грудні 2016 року. Вказана взаємосуперечність стороною позивача суду не пояснена.

Договір від 27 грудня 2016 року №12-Р/17, який був укладений позивачем з ТОВ «Індор Медіа Інвест», а також договір від 29 грудня 2015 року №291216 з ФОП ОСОБА_7 , на думку суду, не дозволяють стверджувати про попереднє використання торгівельної марки (знаку для товарів і послуг) «ІНФОРМАЦІЯ_1» на території України (або підготовки для такого використання), адже відсутні докази проведення оплати ними, що не дозволяє суду переконатися, що вони дійсно були укладені та фактично виконані до 15 квітня 2017 року (день подання заяви на реєстрацію ТМ за відповідачем) (а.с.21-26, 28-29).

Відсутні також відомості про те, що в ході виконання вищенаведених договорів був використаний саме знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Сертифікат учасника відбірного етапу Міжнародного чемпіонату майстерності монтажників натяжних стель від 19-21 квітня 2017 року суд до уваги не бере, оскільки не вказано особу (суб`єкта господарювання чи його керівник), якій цей сертифікат був виданий. Також відсутні будь-які відомості, що стосується предмету доказування у даній справі - використання саме знаку для товарів у послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», адже в сертифікаті не зображено відповідного знаку (а.с.30).

Стверджуючи про розробку знаку для товарів у послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» ФОП ОСОБА_8 на замовлення позивача саме у грудні 2016 року, останній не надав про це належних та допустимих доказів, а саме договору про надання цих послуг, актів приймання-виконання, доказів оплати. Надані рахунки на сплату від 12 та 15 грудня 2016 року на суми 150,00 грн. кожен, цих обставин не підтверджують, а сама вартість таких послуг є явно заниженою та економічно необґрунтованою (а.с.15-16).

Контрольний макет від 15 грудня 2016 року підписаний самим позивачем, а отже як належний доказ не може бути взятий, оскільки міг бути створений ним в односторонньому порядку із зазначенням довільної дати (а.с.17).

Всі інші письмові документи, які датовані після 15 квітня 2017 року, суд до уваги взяти не може, оскільки вони не можуть підтверджувати факт попереднього користування позивачем знаком для товарів у послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», заявку стосовно якого подано відповідачем 15 квітня 2017 року.

Суд ще раз підкреслює важливість підтвердження позивачем належними та допустимими доказами саме періоду використання або підготовки до використання знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», який має охоплювати проміжок часу до дати подачі відповідачем заявки на реєстрацію цього знаку - 15 квітня 2017 року. Належними доказами цього могли б бути докази оплати відповідних послуг, які неможливо створити в односторонньому порядку вказавши несправжню їх дату у минулому, адже оплата проводиться через банківські установи (платіжні системи), або з використанням документів суворої звітності (касових ордерів, чеків РРО тощо).

Враховуючи характер взаємовідносин сторін, а саме факт роботи позивача у відповідача за трудовим договором у спірний період, що не виключає можливості створення ним знаку для товарів і послуг як службового твору, в розумінні статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», відсутність доказів оплати за наданими позивачем договорам, а також інших доказів, які об`єктивно могли стверджувати про використання (підготовки до використання) позивачем спірного знаку для товарів і послуг, суд дійшов висновку, про безпідставність його вимог про визнання за ним, в порядку ст.500 ЦК України, права попереднього користування, у зв`язку з чим відмовляє у їх задоволенні.

Що стосується вимог про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарі і послуг, суд зауважує, що вони є похідними від вимоги про визнання права попереднього користування та обґрунтовані тими ж самими обставинами, яким суд вже надав свою оцінку. Тому в цій частині вимог також слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права попереднього користування на знак для товарів та послуг, визнання свідоцтва на знак для товарів і послуг недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений та підписаний 23 квітня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк