Єдиний унікальний номер № 616/541/21
Провадження № 2/616/265/21

„04 жовтня 2021 року Великобурлуцький районний суд
в складі головуючого - судді РИКОВА М.І.
за участю секретаря БАБАК К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість на загальну суму 31 955 грн 44 к. та покласти судові витрати на відповідача.
На обґрунтування позову позивач зазначає, що 17 липня 2018 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_4 договір позики грошових коштів на підтвердження якого останній написав письмову боргову розписку, відповідно до якої ОСОБА_4 зобов`язався повернути взяті в позику у стягувача грошові кошти разом із відсотками в сумі 10 % за користування чужими коштами. Впродовж 2018-2019 років відповідач частково повернув кошти в незначному розмірі, але основний борг не було повернуто.
Заборгованість відповідача становить 31 054 рублів, 806 доларів США, 8 626 грн 00 к., а всього загалом на суму 41 279 грн 44 к., що мали бути повернуті ще в строк до 01 грудня 2019 року. Частково борг було повернуто матір`ю відповідача ОСОБА_5 , а саме: 31 жовтня 2018 року повернуто 200 доларів США; 27 грудня 2018 року повернуто 2 500 грн 00 к.; 24 січня 2019 року повернуто 1 000 грн 00 к.; 02 травня 2019 року повернуто 500 грн 00 к. Після зазначених дат в 2019 році та в подальшому жодних виплат в рахунок погашення заборгованості від боржника та його родичів не надходило. Таким чином, станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача складає 31 054 рублів, 606 доларів США, 4 626 грн 00 к., а всього загалом на суму 31 955 грн 44 к.
Отже, у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань відповідач за розпискою від 17 липня 2018 року заборгував позивачці суму боргу у розмірі 31 955 грн 44 к.
Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 26 серпня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
В подальшому позивач просила розглядати справу у її відсутність та не заперечувала щодо прийняття заочного рішення по справі (а.с.45).
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, у встановлений судом строк належним чином був повідомлений про розгляд справи, на його адресу була направлена судова повістка, яка отримана 03 вересня 2021 року, що убачається з відмітки в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.31). Про розгляд справи призначеної на 04 жовтня 2021 року повідомлений також належним чином. На адресу місця реєстрації відповідача була направлена судова повістка, однак конверт повернувся до суду з відміткою в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення «за закінченням терміну зберігання». На адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, клопотань та заяв від ОСОБА_4 не надходило (а.с.49).
Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 04 жовтня 2021 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, давши оцінку матеріалам справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд прийшов до наступного.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З оригіналу боргової розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_4 17 липня 2018 отримав від позивача ОСОБА_3 кошти в сумі 7 500 грн 0 0к., 700 доларів США, 27 000 російських рублів, для погашення кредитів, під 10 % річних, які зобов`язується повернути в строк до 01 грудня 2019 року. Також у розписці зазначено, що з урахуванням 10 % річних сума боргу становить: 31 054 російських рублів, 806 доларів США, 8 626 гривень (а.с.38 конверт з вкладенням оригіналом боргової розписки від 17.07.2018).
Таким чином у вказаній розписці зазначено всі істотні умови, укладених сторонами договору: дата отримання позики, її сума, проценти за користування позикою, умови та строк її повернення.
Зі змісту вказаного документу - боргової розписки, вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Позичальник - відповідач ОСОБА_4 у добровільному порядку суму боргу не повернув.
Позивачка вказує, що матір`ю відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 повернуті частково грошові кошти, а саме: 31 жовтня 2018 року повернуто 200 доларів США; 27 грудня 2018 року повернуто 2 500 грн 00 к.; 24 січня 2019 року повернуто 1 000 грн 00 к.; 02 травня 2019 року повернуто 500 грн 00 к. Після зазначених дат в 2019 році та в подальшому жодних виплат в рахунок погашення заборгованості від боржника та його родичів не надходило.
Станом на час подання позовної заяви до суду заборгованість склала 31 955 грн 44 к.
Відповідач ОСОБА_4 жодних заперечень щодо розміру заборгованості до суду не надав, відзив на позовну заяву не надсилав. Заяви чи клопотань від відповідача також до суду не надходило, хоча відповідач копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та уточнену позовну заяву отримав, що убачається з відмітки в рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов`язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно частини 1 статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ № 6-50цс16, № 6-1967цс15 та № 194/1126/18 від 08 жовтня 2020 року.
За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ.
Відповідно до ст.124 Конституції України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Щодо стягнення суми боргу з урахування встановлених у договорі відсотків а користування чужими коштами, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, то суд вважає необхідним зазначити наступне.
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Так, у правовій позиції у справі № 6-36цс14 зазначено, що в ч. 1 ст.1048 Цивільного кодексу України установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦКУ, іншими законодавчими актами чи конкретним договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Згідно зі ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із провадженням підприємницької діяльності хоча б однією зі сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Тобто, у випадку якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.
Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України і виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Оригінал боргової розписки, наявний саме у позивача ОСОБА_3 та наданий нею до суду, текст оригіналу розписки не містить надпису відповідача ОСОБА_4 щодо повернення суми боргу та відповідачем не надано беззаперечних доказів погашення заборгованості в повному обсязі.
В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, сума позики та відсотків за користування коштами залишається неповернутою.
Відповідно до ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відтак, з урахування викладеного вище, позов в частині стягнення заборгованості за договором позики підлягає до задоволення і на користь позивача необхідно стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 17 липня 2018 року в розмірі 31 955 грн 44 к.
Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на правовому допомогу у розмірі 4 000 грн 00 к., суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Згідно з матеріалами справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу позивачем не надано договору про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.), як і не надано жодних інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, лише вказано у тексті позовної заяви в частині попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, що нею понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн 00 к., а тому позовні вимоги щодо стягнення судових витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.3 ч.2 ст.141 цього Закону у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони покладається пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов ОСОБА_3 задоволено повністю на 100%, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 908 грн 00 к.
Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, районний суд,-
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Харків, заборгованість за договором позики від 17 липня 2018 року в розмірі 31 955 грн (тридцять одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 44 к.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 к.
У задоволені позовних вимог щодо стягнення судових витрат на правову допомогу відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Великобурлуцький районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Харків, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Орджонікідзевським РВ у м. Харкові 01 грудня 2015 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Великобурлуцьким РВ УМВС України в Харківській області 20 лютого 2006 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено та підписано 04 жовтня 2021 року.

Головуючий Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області М.І.РИКОВ