РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/22025/19

Провадження № 22-ц/4815/608/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року (ухвалене у складі судді Тимощука О.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 березня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів на суму 100 000,00 грн., того ж дня ОСОБА_2 отримав 100 000,00 грн. на виконання вищевказаного договору позики, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідач зобов`язання за договором позики виконав лише частково у розмірі 15 000,00 грн., борг у розмірі 85 000,00 грн. не повернув.

Таким чином, станом на день звернення з позовом до суду сума боргу за вказаним договором позики становить 85 000,00 грн. - сума неповернутої позики та 13 176,48 грн. - штрафні санкції за несвоєчасне повернення позики згідно п. 7.1. договору позики.

У забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 04.03.2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки від 04.03.2014 року.

Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_3 зобов`язався перед ним солідарно відповідати за виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що випливають з укладеного договору позики. При цьому, обсяг відповідальності ОСОБА_3 за зобов`язаннями ОСОБА_2 за основним договором обмежується сумою 5 000,00 грн..

Просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 5 000,00 грн. заборгованості за договором позики, стягнути з ОСОБА_2 80 000,00 грн. заборгованості за договором позики та 13 176,48 грн. штрафних санкцій за несвоєчасне повернення позики, а також понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 5 000 грн. 00 коп..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 80 000 грн. 00 коп..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 176 грн. 48 коп. штрафних санкцій за несвоєчасне повернення позики.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, наявність у позивача оригіналу розписки ОСОБА_2 підтверджує факт отримання останнім коштів за договором позики. Підписаний договір поруки від 04.03.2014 року є підставою для солідарної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за виконання зобов`язання по поверненню коштів, отриманих за основним зобов`язанням договором позики.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки між ним і позивачем не укладалося договорів позики грошових коштів на суму 100 000.00 (сто тисяч гривень). Стверджує, що позивач не передавав, відповідно, він не отримував від нього коштів у розмірі 100 000.00 гривень. Жодних розписок з цього приводу він не видавав.

Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, у зв`язку із цим рішення суду підлягає скасуванню.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Разом з цим, до поданої апеляційної скарги ОСОБА_2 було долучено заяву про застосування строків позовної давності, яку останній обґрунтовує тим, що 04 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ним був укладений договір позики грошових коштів на суму 100 000.00 гривень. Згідно пункту 4.1. вказаного Договору, строк повернення грошових коштів становить 1 (один) місяць з моменту укладення договору, тобто до 04 квітня 2014 року. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості за договором позики починається з 04 квітня 2014 року та закінчується 04 квітня 2017 року. Наголошує, що позов надійшов до суду 02 грудня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим також просить відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_4 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_3 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін. Додатково пояснює, що він був присутній під час укладання договору позики, передачі коштів, написанні ОСОБА_2 розписки та підтверджує дані обставини. Також повністю визнає позовні вимог, які пред`явлені ОСОБА_4 до нього.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 100 000,00 грн..

Того ж дня ОСОБА_2 було отримано 100 000,00 грн. на виконання вищевказаного договору позики, що підтверджується розпискою останнього.

Відповідно до п. 4.1. договору позики строк повернення грошових коштів становить 1 (один) місяць з моменту укладення договору, тобто до 04 квітня 2014 року.

ОСОБА_2 частково погасив свою заборгованість перед позивачем на загальну суму 15 000,00 грн.: 25.12.2015 року віддавши позивачу 5 000,00 грн. та 21.04.2018 року - 10 000,00 грн., що підтверджується відповідними написами на зворотній стороні розписки.

Пунктом 7.1 договору позики встановлено, що у випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити 10% річних від простроченої суми.

Згідно розрахунку позивача сума річних становить 13 176,48 грн..

04 березня 2014 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 по договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Відповідно до п. 1 договору поруки ОСОБА_3 (поручитель) поручається перед ОСОБА_1 (кредитором) за виконання ОСОБА_2 (боржником) своїх зобов`язань за договором позики від 04 березня 2014 року.

Згідно п. 2 договору поруки, у разі порушення боржником зобов`язання, що визначене у п. 1 цього договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 3 договору поруки встановлено, що обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за зобов`язаннями боржника за договором позики від 04.03.2014 року обмежується 5 000,00 грн..

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 свого зобов`язання з повернення коштів за договором позики від 04.03.2014 року не виконали, грошові кошти позивачу не повернули.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є реальним договором згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ст. 625 цього ж Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов`язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; у договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обов`язками; у разі невиконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов`язується виконати борг боржника замість останнього; обов`язок поручителя полягає не лише у виконанні обов`язку замість боржника, а у відшкодуванні збитків, завданих невиконанням обов`язку боржником.

Матеріали справи свідчать, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено саме договір позики, наявність у позивача оригіналу розписки ОСОБА_2 підтверджує факт отримання останнім грошових коштів за договором позики.

Підписаний договір поруки від 04.03.2014 року є підставою для солідарної відповідальності ОСОБА_3 ( у обсягах встановлених п. 3 договору поруки) та ОСОБА_2 за виконання зобов`язання по поверненню коштів, отриманих за договором позики.

За положеннями ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін.

Кожна сторонам несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Договір позики, розписка про отримання ОСОБА_2 грошових коштів є чинними, у судовому порядку останнім недійсними не визнавалися.

Відповідач ОСОБА_2 , належними та допустимими доказами не спростував факт укладення договору позики, написання розписки про отримання коштів за даним договором та не довів факт фіктивності вказаних документів, а тому заперечення останнього щодо позовних вимог ОСОБА_1 не заслуговують на увагу.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Наведені у апеляційній скарзі доводи спростовуються встановленими судом обставинами справи, які містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.