465/2978/16-ц
6/465/207/21
У Х В А Л А

судового засідання

13.10.2021 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м.Львова Марків Ю.С.,

при секретарі судових засідань Чапля В.С,

за участю державного виконавця Котлярська Х.Р.

представника стягувача ОСОБА_1

розглянувши подання державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Котлярської Х.Р. про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи, -

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець Франківського відділу ДВС у м.Львів звернувся у суд із поданням про надання дозволу на примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи.

На обґрунтування вимог зазначив, що на його виконанні перебуває виконавче провадження №54809598 з примусового виконання виконавчого листа №465/2978/16-ц, виданого 28.11.2016 Франківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі 1947000, 24 грн.

12.10.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В процесі примусового виконання встановлено, що боржнику на праві власності належить нерухоме майно, а саме: парко-місце під літ. ІV, загальною площею 13,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01, адреса: АДРЕСА_1 .

Державним виконавцем 23.08.2021 скеровано лист боржнику та стягувану в якому повідомлено, що 08.09.2021 о 11.00 буде проводитись опис та арешт майна боржника ОСОБА_2 , 31.08.1956.

08.09.2021 при виході за адресою : м. Львів, вул. Рудницького, 11 провести опис майна боржника не вдалось у зв`язку з відсутністю доступу до даного приміщення, про що 08.09.2021 складено акт державного виконавця. У зв`язку з чим просить подання задовольнити.

В судовому засіданні 12.10.2021 державний виконавець подання підтримала повністю.

Представник стягувача в судовому засіданні 13.10.2021 також подання підтримав повністю, просив взяти до уваги долучені ним копії документів з виконавчого провадження, якими підтверджується, що державним виконавцем здійснювались заходи на встановлення майна боржника, однак такі не дали результату. Окрім того, долучив копії викликів боржника до державного виконавця, як доказ того, що такі виклики скеровувались боржнику.

Дослідивши матеріали подання, заслухавши пояснення державного виконавця та додатково скеровані документи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.

Відповідно достатті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених неювимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд встановив, що на виконанні у Франківському відділі ДВС у м.Львові перебуває виконавче провадження №54809598 з примусового виконання виконавчого листа №465/2978/16-ц, виданого 28.11.2016 Франківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі 1947000, 24 грн.

12.10.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В процесі здійснення примусового стягнення державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника від 29.08.2019, постанову про розшук майна боржника від 27.09.2019 з якої вбачається, що в розшук оголошений автомобіль належний ОСОБА_2 , а саме RENAULT KANGO, НОМЕР_1 .

В процесі примусового виконання встановлено, що боржнику на праві власності належить нерухоме майно, а саме: парко-місце під літ. ІV, загальною площею 13,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01, адреса: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.09.2021.

08.09.2021 при виході за адресою : м. Львів, вул. Рудницького, 11 провести опис майна боржника не вдалось у зв`язку з відсутністю доступу до даного приміщення, що підтверджується актом державного виконавця від 08.09.2021.

Окрім того, з наданих для дослідження в судове засідання копій матеріалів вбачається, що державним виконавцем здійснено чотири виклики боржника, а саме: 06.12.2017, 23.09.2019, 15.06.2021,15.04.2019. Однак, жодних доказів, що такі виклики фактично скеровувались боржнику матеріали виконавчого провадження не містять.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно дост.18 Закону України «Про виконавче провадження»виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Частиною 1статті 439 ЦПК України встановлено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до діючого законодавства у поданні про примусове проникнення до житла особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, повинні бути зазначені достовірні дані про наявність такого майна у приміщенні, до якого потрібно здійснити примусове проникнення.

Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі за № 678/282/16-ц.

При цьому, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Судове рішення про надання дозволу на проникнення до житла чи іншого володіння боржника має бути вмотивованим, тобто суду мають бути надані переконливі докази того, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до майна, проте це не дало результатів.

Підставою для такого проникнення, як логічно випливає з аналізу наведених положень законодавства, є порушення боржником у виконавчому провадженні, встановленихстаттею 19 Закону «Про виконавче провадження»обов`язків, які свідчать про ухилення особи від виконання рішення суду.

До таких обов`язків, зокрема, відноситься обов`язок допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Таким чином, юридично важливою обставиною при розгляді подання виконавця про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року,Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першоюстатті 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року,стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Вирішуючи питання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, суд повинен встановити, що боржник повідомлений про наявність виконавчого провадження, отримав повідомлення про необхідність бути присутнім при проведенні виконавчих дій та встановити обставини створення перешкод у проведенні виконавчих дій, тим самим, відзначається, що виконавець може звертатись до суду з поданням про примусове проникнення до володіння особи лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань під час примусового виконання рішення суду.

Окрім того, з наданих для дослідження в судове засідання копій матеріалів вбачається, що державним виконавцем здійснено чотири виклики боржника, а саме: 06.12.2017, 23.09.2019, 15.06.2021,15.04.2019. Однак, жодних доказів, що такі виклики фактично скеровувались боржнику матеріали виконавчого провадження не містять.

Надана представником стягувача копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №962 не може свідчити про те, що ОСОБА_2 скеровувались виклики, оскільки не містить ні підпису про отримання адресатом такого, ні штампу пошти, ні причин не вручення відправлення, а зазначений ідентифікатор відправлення не відображається на офіційному сайті Укрпошти.

Також, державним виконавцем 23.08.2021 скеровано лист боржнику та стягувану в якому повідомлено, що 08.09.2021 о 11.00 буде проводитись опис та арешт майна боржника ОСОБА_2 , 31.08.1956. З копії трекінгу відправлення вказаного листа вбачається, що таке не вручено під час доставки боржнику.

Слід зазначити, що в судовому засідання державний виконавець та представник стягувача пояснили, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є багатоквартирний. Однак, з викликів державного виконавця та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що в графі адреси на яку державним виконавцем скеровувалось повідомлення від 23.08.2021 про опис та арешт майна боржника не зазначено номер квартири боржника.

Окрім того, державним виконавцем долучено письмові пояснення, з яких вбачається, що в матеріалах виконавчого провадження №54809598 відсутні відомості про скерування боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відтак, суд встановив, що з матеріалів справи не вбачається, що боржнику взагалі відомо про існуюче відкрите виконавче провадження, оскільки матеріали виконавчого провадження не містять навіть доказів повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Згідно вимог частини 1статті 28 Закону України «Про виконавче провадження»копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4частини дев`ятоїстатті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника, та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови.

Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 травня 2018 року (справа №916/1605/15-г).

Під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені. Отже, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Належним доказом підтвердження надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Таким чином, наведене також може свідчити про необізнаність боржника по вчиненню щодо нього виконавчих дій, оскільки матеріали справи не містять жодного повідомлення, яке йому було особисто вручено.

Виходячи з вищевказаного та аналізуючи надані документи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню, оскільки примусове проникнення до житла або іншого приміщення не є першочерговим засобом, а навпаки є одним з крайніх заходів примусового виконання рішення суду, а матеріали подання не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на свідоме ухилення боржника від виконання рішення суду, що дійсно були вжиті першочергові заходи виконавчого провадження, та вжиття інших заходів виконання не забезпечить його ефективність, що в свою чергу обґрунтовувало б наявність підстав для такого втручання в особисті охоронювані законом права боржника.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд дійшов висновку, приймаючи до уваги встановлені обставини, що у задоволенні подання державноговиконавця Франківського відділу ДВС м.Львова Котлярської Х.Р. про надання дозволу на примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи, відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 439 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні подання державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Котлярської Х.Р. про примусове проникнення до житла чи іншого володіння ОСОБА_2 , а саме парко-місця під літ. ІV, загальною площею 13,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:01, адреса: АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Згідно зі ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Суддя Марків Ю.С.