ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/959/20

Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/693/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Головне управління Національної поліції в Чернігівській області, Чернігівська обласна прокуратура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2021 року (місце ухвалення м. Бахмач, дата складання повного рішення 24.02.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про стягнення матеріальної та моральної шкоди в порядку ст.ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про стягнення матеріальної та моральної шкоди в порядку ст.ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

В обґрунтування позову посилався на те, що вироком Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР 12.09.2016 за № 0000850 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, позивача було визнано винним та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років, який обчислювався з 12.09.2016.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24.04.2018 вказаний вище вирок місцевого суду було змінено. На підставі ст. 72 ч. 5 КК України позивачеві було зараховано строк попереднього ув`язнення з 12.09.2016 по 20.06.2017 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок було залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 23.09.2019 вирок та ухвалу було змінено. Дії ОСОБА_1 було перекваліфіковано з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

Позивач посилається, що вказаною вище постановою позивача було звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку із відбуттям покарання. В той же день 23.09.2019, він звільнився із державної установи «Черкаська виправна колонія (№ 62)».

Загальний строк його перебування під вартою становив 3 роки 12 днів: з 12.09.2016 по 23.09.2019, та оскільки, згідно постанови, йому взагалі не було призначено покарання у вигляді позбавлення волі, то строк незаконного тримання його під вартою склав 3 роки 12 днів.

ОСОБА_1 зазначає, що незаконне тримання під вартою є підставою для відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що незаконне позбавлення волі позбавило його роботи, спілкування з рідними та друзями, позначилося на здоров`ї та поведінці. Проживаючи у невеличкому селі, де всі знають один одного, він відчуває з боку односельців упередженість, що призводить до душевних хвилювань, невпевненості, є причиною нервовості та погіршення здоров`я, позивач не може створити сім`ю та знайти роботу. Розмір моральної шкоди він оцінює у 680 112, 00 грн.

У відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 посилається на те, що він на час незаконного позбавлення волі офіційно працював у м. Києві в ТОВ «АТБ-маркет» на посаді молодшого приймальника товару, та враховуючи 36 місяців незаконного тримання під вартою, розмір матеріальної шкоди, внаслідок втрати заробітку складає 598 498, 56 грн.

У позові позивач просить стягнути шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 680 112, 00 грн та матеріальну шкоду внаслідок втрати заробітку у розмірі 598 498, 56 грн, а загалом 1 278 610, 56 грн.

Рішенням Бахмацького районного суду від 24.02.2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про стягнення матеріальної та моральної шкоди в порядку ст.ст. 12,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відмовлено повністю.

Рішення суду обґрунтовано тим, що рішеннями судів, на які посилається позивач та які були досліджені місцевим судом, не встановлено факту щодо незаконності взяття та тримання позивача під вартою, виходячи положень ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», останній не має права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду адвокат ОСОБА_1 Мироненко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бахмацького районного суду від 24.02.2021, та ухвалити нове, яким задовольнити первісні позовні вимоги з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати в Україні на час розгляду даної справи.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції заявник посилається на те, що постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 23.09.2019 ОСОБА_1 було визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 125 КК України. За цією статтею ОСОБА_1 не повинен був бути позбавлений волі жодного дня. Ані під час досудового розслідування, ані під час відбування покарання.

У скарзі заявник зазначає, що є незаконним взяття під варту ОСОБА_1 (за ч. 2 ст. 125 КК України тримання під вартою як запобіжний захід не застосовується), та є незаконним повідомлення його під підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, як наслідок, було незаконне позбавлення волі за вироком суду. Тому мають місце всі підстави для відшкодування шкоди відповідно до вимог ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», за період з 12.09.2016 по 23.09.2019 загалом 3 роки 12 днів, як під час досудового розслідування так і під час відбуття покарання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Чернігівської обласної прокуратури Косова О. вважає рішення суду від 24.02.2021 законним та обґрунтованим, прийнятим на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, а доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Заявник зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, матеріали справи не містять належних доказів тих обставин, на які посилається позивач у своєму позові та апеляційній скарзі, позов та скарга задоволенню не підлягають.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від відповідачів: Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що вироком Бахмацького районного суду від 26.12.2016 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 України, і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. У строк відбуття покарання зараховано строк перебування під вартою з 12.09.2016 з урахуванням положень ч.ч.1, 5 ст. 72 КК України. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою в СІЗО м. Чернігова.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06.03.2017 вирок Бахмацького районного суду від 26.12.2016 щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено до 04.05.2017.

Скасовуючи вирок, апеляційний суд зазначав, що під час розгляду матеріалів кримінального провадження місцевий суд допустив такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, зокрема, щодо незаконного складу суду.

Вироком Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Початок строку відбування покарання засудженому рахувати з моменту його затримання, тобто з 12.09.2016, зарахувавши йому таке в час відбування покарання.

На підставі ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_1 зараховано строк попереднього ув`язнення з 12.092016 по 08.06.2017, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено попереднім у виді тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 вирок Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 щодо ОСОБА_1 змінено.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_1 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12.09.2017 по 20.06.2017 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.

Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 вирок Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 відносно ОСОБА_1 змінені. Дії ОСОБА_1 перекваліфіковані з ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 2-х років обмеження волі. Також даною постановою його звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання і цього ж дня він звільнився з державної установи «Черкаська виправна колонія № 62».

Змінюючи вирок місцевого суду від 08.06.2017 та ухвалу суду апеляційної інстанції від 24.05.2018, Верховний Суд звернув увагу на те, що апеляційний суд скасував вирок місцевого суду від 26.12.2016 і призначив новий розгляд в суді першої інстанції виключно з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 415 КПК (судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд). При цьому він не розглядав доводів прокурора щодо необхідності застосування закону про більш тяжке правопорушення, обмежившись формальною вказівкою, що ці обставини мають бути перевірені при новому розгляді судом першої інстанції. Разом із тим, апеляційний суд у своїй ухвалі не зазначив однією з підстав скасування вироку суду неправильне чи передчасне застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 125 КК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішеннями судів, не встановлено факту щодо незаконності взяття та тримання позивача під вартою, виходячи положень ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», останній не має права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 56 Конституції України передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Згідно з пунктами 1, 5 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 цього Закону).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, встановлення у вироку чи іншому рішенні (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою.

Постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 вирок Прилуцького міськрайонного суду від 08.06.2017 та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 відносно ОСОБА_1 змінені. Дії ОСОБА_1 перекваліфіковані з ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 2-х років обмеження волі. Також даною постановою його звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання і цього ж дня він звільнився з державної установи «Черкаська виправна колонія № 62».

Змінюючи вирок місцевого суду від 08.06.2017 та ухвалу суду апеляційної інстанції від 24.05.2018, Верховний Суд звернув увагу на те, що апеляційний суд скасував вирок місцевого суду від 26.12.2016 і призначив новий розгляд в суді першої інстанції виключно з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 415 КПК (судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд). При цьому він не розглядав доводів прокурора щодо необхідності застосування закону про більш тяжке правопорушення, обмежившись формальною вказівкою, що ці обставини мають бути перевірені при новому розгляді судом першої інстанції. Разом із тим, апеляційний суд у своїй ухвалі не зазначив однією з підстав скасування вироку суду неправильне чи передчасне застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 125 КК України.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що при новому розгляді кримінального провадження як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, виходячи з вимог ч. 2 ст. 416 КПК, були позбавлені можливості застосувати щодо ОСОБА_1 норми закону про більш тяжке кримінальне правопорушення.

В порушення вимог ст. 416 КПК суд першої інстанції при новому розгляді визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні більш тяжкого правопорушення, ніж передбачене ч. 2 ст. 125 КК, а саме у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, і призначив йому покарання в межах санкції вказаних норм закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не довів наявність підстав, передбачених статтями 1, 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", що дають право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

Крім того, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції були оглянуті матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України (728/2724/16), з якого вбачається, що його 12.09.2016 було затримано згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 13.09.2016 повідомлено про підозру за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України та ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду від 14.09.2016 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжувався ухвалою слідчого судді Бахмацького районного суду 10.11.2020 до 10.12.2020 та в подальшому відповідними рішеннями судів.

З врахуванням викладеного вище є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що є незаконним взяття під варту ОСОБА_1 (за ч. 2 ст. 125 КК України тримання під вартою як запобіжний захід не застосовується), та є незаконним повідомлення його під підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, що потягло за собою незаконне позбавлення волі за вироком суду, що є підставою для відшкодування шкоди відповідно до вимог ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», за період з 12.09.2016 по 23.09.2019 загалом 3 роки 12 днів, як під час досудового розслідування так і під час відбуття покарання, оскільки жодним з рішень судів, досліджених під час розгляду справи по суті не встановлено обставин щодо незаконності взяття чи тримання під вартою якими позивач обґрунтовує наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди відхиляються з огляду на наявність щодо позивача вироку та встановлених у судовому рішенні обставин, а саме ОСОБА_1 не був повністю реабілітований, був визнаний винним за ч. 2 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у виді 2-х років обмеження волі, тому, враховуючи п. 3 Положення, підстави для відшкодування моральної шкоди на його користь за весь час перебування під слідством та судом відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.05.2021.

Головуючий Судді: