Провадження № 2/127/2180/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Дернової В.В., секретаря Тронт М.О., за участі представника позивача адвоката Дудчика О.М., представника відповідача адвоката Фертюка А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним шлюбного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання частково недійсним шлюбного договору та просила визнати недійсним з моменту вчинення: п. 4 шлюбного договору від 30.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 704, в частині умов про те, що «все майно, в тому числі рухоме та нерухоме, придбане та/або набуте Подружжям за час шлюбу на ім`я Чоловіка є особистою приватною власністю Чоловіка, оскільки набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто»; п. 13.2 шлюбного договору від 30.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 704; понесені позивачем судові витрати покласти на відповідача, мотивуючи позовні вимоги тим, що вказані умови шлюбного договору ставлять її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, а тому повинні бути визнані недійсними відповідно до ст. 103 ЦК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року було витребувано у відповідача ОСОБА_2 належним чином засвідчені копії: - Договору постійного користування майном з правом викупу від 21.04.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Владімір Сервіс»; - правовстановлюючих документів на комплекс нежитлових будівель та споруд та земельну ділянку, площею 8,1471 га, кадастровий номер :02:015:0247, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; - державних актів на право власності на земельні ділянки № НОМЕР_1 , 5-32, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; у судове засідання викликано свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Дудчик О.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив (а.с. 137-141), та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Фертюк А.М. у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві (а.с. 102-108).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Ч. 4 ст. 93 СК України передбачено, що шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Згідно з ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, статті 60 цього Кодексу і вважати його особистою приватною власністю кожного з них, однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 9 жовтня 2019 року (справа № 713/1964/16-ц) (згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.

15 липня 1998 року за актовим записом № 1235 Відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької міської ради Вінницької області було зареєстровано шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 15 липня 1998 року (а.с. 69).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.08.2020 року у справі № 127/4507/20 шлюб між сторонами було розірвано (рішення набуло законної сили 08.12.2020 року).

Отже, з 15.07.1998 року до 08.12.2020 року сторони перебували у шлюбі (згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу).

30 червня 2017 року між сторонами ОСОБА_1 (далі Дружина) та ОСОБА_2 (далі Чоловік) було укладено Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. за реєстровим № 704 (а.с. 70-75).

Даним договором Чоловік і Дружина врегулювали майнові відносини між ними, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі, визначення майнових прав та обов`язків кожного з Подружжя тощо.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 (Дружина) просить визнати недійсними окремі положення шлюбного договору, посилаючись на те, що останні ставлять її у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

І. Відповідно до п. 4 Шлюбного договору, все майно, в тому числі рухоме та нерухоме, придбане та/або набуте Подружжям за час шлюбу на ім`я Чоловіка є особистою приватною власністю Чоловіка, оскільки набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, за виключенням наступного нерухомого майна, а саме: 124/125 часток комплексу нежитлових будівель та споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 8,1471 га, кадастровий номер :02:015:0247, цільове призначення (використання) земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; зазначене нерухоме майно залишається у спільній сумісній власності Подружжя і після підписання (укладення) ним даного договору.

Однак, на переконання суду, підстави для визнання даного пункту шлюбного договору недійсним відсутні з огляду на таке.

По-перше, відповідно до п. 3 Шлюбного договору, все майно, в тому числі рухоме та нерухоме, придбане та/або набуте Подружжям за час шлюбу на ім`я Дружини є особистою приватною власністю Дружини, оскільки набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Отже, спірний шлюбний договір містить аналогічні положення щодо майна, яке є особистою приватною власністю як чоловіка, так і дружини, а тому відсутні підстави стверджувати, що шлюбний договір ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

По-друге, п. 13.4 Шлюбного договору містить положення, згідно яких Чоловік зобов`язується передати у триденний термін з моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке залишається у спільній сумісній власності Подружжя, в особисту приватну власність Дружини грошові кошти у розмірі 10 500 000 грн., що на день передачі грошей є еквівалентом 400 000 доларів США, у готівковому вигляді; перерахувати у триденний термін з моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке залишається у спільній сумісній власності Подружжя, грошові кошти у розмірі 10 500 000 грн., що на день передачі грошей є еквівалентом 400 000 доларів США, на депозитний рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будь-якій банківській установі; перерахувати у триденний термін з моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке залишається у спільній сумісній власності Подружжя, грошові кошти у розмірі 5 250 000 грн., що на день передачі грошей є еквівалентом 200 000 доларів США, на депозитний рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в будь-якій банківській установі.

Отже, на переконання суду, вищевказані положення шлюбного договору виключають кваліфікацію його умов як таких, що ставлять позивача ОСОБА_1 (дружину) у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

По-третє, дійсно, відповідно до ч. 5 ст. 93 СК України, за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Однак, відповідно до п. 4 Шлюбного договору, все майно, в тому числі рухоме та нерухоме, придбане та/або набуте Подружжям за час шлюбу на ім`я Чоловіка є особистою приватною власністю Чоловіка.

Отже, оскільки перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації, за умовами шлюбного договору не відбувається, то і відсутнє порушення ч. 5 ст. 93 СК України.

По-четверте, посилання позивача ОСОБА_1 (Дружини) на те, що на момент укладення оспорюваного шлюбного договору їй не було відомо про склад та обсяг майна, придбаного та/або набутого за час шлюбу на ім`я відповідача ОСОБА_2 (Чоловіка), є недоведеним, а також спростовується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ІІ. Відповідно до п. 13.2 Шлюбного договору, згода Дружини на розпорядження (продаж, міну, оренду, суперфіцій) вищевказаного нерухомого майна, надана шляхом підписання відповідної заяви, справжність підпису заявника під якою засвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк Валентиною Іванівною 30 червня 2017 року, яка не може бути відізвана.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Однак, положення п. 13.2 Шлюбного договору, згідно якого відповідна згода дружини не може бути відізвана, на переконання суду, є таким, що ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

При цьому, слід зазначити, що чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості відкликання такої згоди.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню та слід визнати недійсним п. 13.2 Шлюбного договору від 30.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. за реєстровим № 704, згідно якого «Згода Дружини на розпорядження (продаж, міну, оренду, суперфіцій) вищевказаного нерухомого майна, надана шляхом підписання відповідної заяви, справжність підпису заявника під якою засвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк Валентиною Іванівною 30 червня 2017 року, яка не може бути відізвана».

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420,40 грн. судового збору, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст. 65, 93, 97, 103, 114 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 13.2 Шлюбного договору від 30.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. за реєстровим № 704, згідно якого «Згода Дружини на розпорядження (продаж, міну, оренду, суперфіцій) вищевказаного нерухомого майна, надана шляхом підписання відповідної заяви, справжність підпису заявника під якою засвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк Валентиною Іванівною 30 червня 2017 року, яка не може бути відізвана».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420,40 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 )

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 )

Повний текст судового рішення складено 27.04.2021 року.

Суддя