КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №2-4870/11 головуючий у суді І інстанції: Головчак М.М.
провадження №22-ц/824/7313/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Вербової І.М.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року про залишення без задоволення скарги у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві незаконними,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою про визнання дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві незаконними.

Свої вимоги мотивує тим, що 06.07.2021 року дізналася, що на її розрахункові розрахунки в банку накладено арешт, у зв`язку з виконавчим провадженням, яке порушено Подільським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Інформація надійшла в електронний кабінет клієнта банку (АТ «Приват Банк»).

07.02.2021 року державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у відповідь на адвокатський запит на електронну адресу направлено постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.02.2016р.. Подільським районним судом м. Києва 04.04.2012р. видано виконавчий лист на ім`я боржника - ОСОБА_1 (на момент видачі - ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса боржника зазначено - АДРЕСА_1 . Також у матеріалах виконавчого провадження міститься постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.06.2016р., заява стягувача - ПАТ «Універсал Банк» від 22.02.2016 року, постанови про накладення арештів на банківські рахунки боржника, виконавчий лист від 04.04.2012 року № 2-4870/11, виданий Подільським районним судом м. Києва, в якому визначено стягнути солідарно з боржника і ОСОБА_3 заборгованості, запити державного виконавця до органів державної влади та відповіді таких органів щодо предмету примусового виконання.

Станом на 07.02.2021 року не знала про відкриття виконавчого провадження та подачі позову кредитором. У судових засіданнях не приймала участь, оскільки не була належним чином повідомлена, і відповідно не отримала копії рішення Подільського районного суду м. Києва. Згідно з матеріалами виконавчого провадження, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена не правомірно, стягувач подав виконавчий документ до виконання з порушенням строку, встановленого чинним законодавством на момент відкриття виконавчого провадження. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження виконавчий лист, разом із заявою про стягнення, довіреністю (дата видачі якої лютий 2015 року, зі строком дії 1 рік) подано до ДВС 22.02.2016 року, про що свідчить штамп у заяві. Державний виконавець Подільського ДВС 22.06.2016 року в порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відкрив виконавче провадження через 4 роки після закінчення строку пред`явлення до виконання.

У зв`язку із вищезазначеним просить: поновити строк на подання заяви про визнання дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження незаконними, визнати дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №50265956 від 20.06.2016 року незаконними та скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження №50265956 від 20.06.2016 року.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року залишено без задоволення скаргу ОСОБА_1 про визнання дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві незаконними.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, який задовольнити скаргу у повному обсязі. Вказує, що ЗУ "Про виконавче провадження" №1404-VIII, який вступив у силу 08.10.2016 року, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки він не існував на момент їх виникнення, і постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 22.02.2016 року. Вважає, що у даній справі підлягає застосування ЗУ "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999 року, в редакції від 04.11.2010 року. Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначено, що вона зареєстрована у АДРЕСА_2 з 2011 року, проте вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи та копії заочного рішення не отримувала, а тому висновок суду щодо правомірності відкриття виконавчого провадження підлягає сумніву.

Учасники справи відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не подали.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення скаргу, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відсутні підстави стверджувати про незаконність дій державного виконавця Подільського районного управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні № 50265956. Рішення Подільського районного суду м. Києва досі не виконано, сума боргу є значною, заборгованість не погашена. Всупереч положенню ч.1 ст. 81 ЦПК України, а ні скаржник, а ні його представник не надали суду доказів неналежного повідомлення ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження, а тому скарга не підлягає задоволенню. Крім того суд зазначив, на момент пред`явлення виконавчого листа №2-4870/11 від 04.04.2012 року діяла норма Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016, яка змінила строк протягом якого стягувач може пред`явити виконавчий лист до примусового виконання, тому банком направлено виконавчий лист №2-4870/11 від 04.04.2012 року в межах трьох років. Відкриваючи виконавче провадження, виносячи в подальшому процесуальні документи державний виконавець діяв відповідно Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За п.9 ч.3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

У резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1787(2011) від 26.11.2011 року підкреслюється, що Україна повинна терміново прийняти комплексну стратегію щодо вирішення ситуації, за якої значна кількість остаточних судових рішень залишається невиконаною, а також упровадити ефективні внутрішні засоби правового захисту у відповідь на пілотне рішення у справі «Іванов проти України».

Відповідно до практики Європейського суду виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду. В розумінні ст.6 Конвенції Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним. Це призводить до ситуації, несумісної з принципом Верховенства права. (Рішення Європейського суду у справі «Васерман проти Росії» від 18.11.2004 року, «Пауліно Томас проти Португалії», «Скардіо проти Італії», «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року, «Сулягіч проти Боснії і Герцеговіни» від 03.11.2009 року, «Козачок проти України» від 07.12.2006 року, «Акашев проти Росії» від 12.06.2008 року).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, тобто в тому числі на підставі виконавчого листа, виданого судом на виконання судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до п. 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2677-VІ виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Верховним Судом України у справах цієї категорії зазначається, що зазначення судом у виконавчому листі іншого строку пред`явлення його до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінно судом.

Постановою пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 судам надано наступне роз`яснення - судове рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Встановлено, що 22.02.2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Московенком С.М. розглянуто заяву про примусове виконання виконавчого листа №2-4870/11, виданого 04.04.2012 року Подільським районним судом м. Києва та відкрито виконавче провадження №50265956.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 2011 року.

На момент розгляду цивільної справи Подільським районним судом м. Києва, останнє місце відоме проживання заявниці АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Подільського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна від 06.01.2021 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику.

Виконавчий лист суд виданий 02.04.2012 року, тобто після набрання чинності Законом № 2677- VІ, тому відповідно до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, в редакції в редакції Закону «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» № 2677-VІ, який набрав чинності з 8 березня 2011 року, строк пред`явлення виконавчих документів до виконання складав один рік, якщо інше не передбачено законом. В ч.1 ст.26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Встановлено, що обчислення цього строку починається з наступного дня після набрання рішенням законної сили, тому строк пред`явлення цих виконавчих листів до виконання визнано цим Законом і становив один рік з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили, а саме 08.02.2013 року.

Боржником в добровільному порядку рішення суду не виконувалось, стягувач ПАТ "Універсал Банк" звернувся до державної виконавчої служби для примусового виконання рішення Подільського районного суду м. Києва. У заяві про відкриття виконавчого провадження на підставі вимог ч.3 ст.26 ЗУ України "Про виконавче провадження", вказав фактичне місце проживання боржника за адресою АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до виконавчого округу міста Києва.

Зазначена інформація слугувала підставою для відкриття виконавчого провадження та на момент вирішення питання про відкриття виконавчого провадження не потребувала перевірки щодо перебування боржника за зазначеною адресою.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення без задоволення скарги, оскільки стягував в своїй заяві про відкриття провадження за виконавчим документом має право зазначити інформацію про місцезнаходження боржника, і не має обов`язку документально підтверджувати зазначені ним відомості. В свою чергу старший державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києвізобов`язаний врахувати надану стягувачем інформацію про боржника, негайно відкрити виконавче провадження за місцем проживання боржника, вказаним стягувачем на території його виконавчого округу. При цьому, на старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві не покладено обов`язку відкривати виконавче провадження за зареєстрованим місцем проживання боржника, не покладено обов`язку до відкриття провадження перевіряти достовірність вказаного стягувачем місця проживання боржника.

Тому, старшим державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києвідотримані положення ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» та він мав законні підстави приймати до свого провадження виконавчий документ, поданий стягувачем ПАТ "Універсал Банк" та здійснювати виконавчі дії в межах території України.

У суді апеляційної інстанції представник боржника пояснила, що на час розгляду скарги подана заява про перегляд заочного рішення, та в разі її незадоволення буде подана апеляційна скарга на заочне рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ЗУ "Про виконавче провадження" №1404-VIII, який вступив у силу 08.10.2016 року, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки він не існував на момент їх виникнення, і постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 22.02.2016 року, і у даній справі підлягає застосування ЗУ "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21.04.1999 року, в редакції від 04.11.2010 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідно до ч.1 ст.26 ЗУ "Про виконавче провадження" № 2677- VІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Оскільки боржник добровільно не виконував рішення суду, стягувач звернувся 22.02.2016 року із заявою про примусове виконання рішення. Крім того виконавчий документ був виданий на підставі заочного рішення, суть якого законодавиць визначив у створенні умов для явки відповідача(боржника) до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначено, що вона зареєстрована у АДРЕСА_2 з 2011 року, проте вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи та копії заочного рішення не отримувала, а тому висновок суду щодо правомірності відкриття виконавчого провадження підлягає сумніву, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки старшим державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києвідотримані положення ст.24 Закону України «Про виконавче провадження».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні скарги та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст.12, 22, 47, Закону України «Про виконавче провадження» ст.ст.13,447-453 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «12» травня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
І.М. Вербова