Справа № 209/2902/19
Провадження № 2/496/711/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Буран В.М.,
за участю:
секретаря Старостіної А.Ю.,
позивача - ОСОБА_1 та його представника адвоката Курпіль А.М. у режимі відеоконференції,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за користування позикою та інфляційні втрати,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з зазначеним позовом.
Свої вимоги мотивує тим, що 01.09.2015 року між позивачем та відповідачем будо досягнуто домовленість про те, що він йому позичить 275 000 гривень зі строком повернення до 01.09.2016 року. Ними було укладено розписку, написано та підписано в добровільному порядку, без примусу і додаткових умов власноручно відповідачем. В обумовлений строк 01.09.2016 року, ОСОБА_2 кошти повернуті не були, жодних пояснень порушених взятих на себе зобов`язань не надано. Крім того, відповідно до ст. ст. 625, 1048 ЦК України, просить стягнути відсотки за користування грошовими коштами, які відповідно до облікової ставки Національного банку України становлять 132 678, 08 грн. та інфляційній 94 875, 00 грн. У зв`язку з вищевикладеним, позов просить задовольнити.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинськ від 11.11.2019 року справу було вирішено направити за підсудністю до Петриківського районного суду Дніпропетровської області, у зв`язку з тим, що відповідно відповіді з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УВМС України в Дніпропетровській області, зареєстрованою адресою проживання відповідача є АДРЕСА_1 .
Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2020 року вищевказану справу було направлено за територіальною підсудністю до Біляївського районного суду Одеської області оскільки згідно відомостей відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 .
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2020 року, вищевказана справа була розподілена на суддю Біляївського районного суду Одеської області Буран В.М.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 02.07.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.
Позивач та його представник у судовому засіданні наполягали на позовних вимогах в повному обсязі, підтвердили зазначені обставини у справі та просили позов задовольнити.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказав, що розписку написав особисто, але грошові кошти він не отримував.
Крім того, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив наступне. Від позивача він ніяких грошей не отримував, зі змісту зазначеної розписки відповідач зобов`язався лише виплатити позивачу суму 275 000, 00 грн. до 01.09.2016 року, в зв`язку з тим, що останній обіцяв продати йому у вказану дату обладнання для виготовлення пеллет і не виконав своєї обіцянки. Розписка не містить умов, дати, будь-якого підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, мети отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути. Таким чином, розписка не може вважати борговим документом і не може бути доказом укладення та виконання договору позики, вона є неналежним, в розумінні ст. 78 ЦПК України, доказом позовних вимог.
ОСОБА_2 зобов`язався лише виплатити ОСОБА_1 суму 275 000 грн. до 01.09.2016 року і не містить права ОСОБА_1 вимагати зазначеного від ОСОБА_2 . Відтак, вказане зобов`язання відповідача не є грошовим зобов`язанням в розумінні цивільного законодавства України. Вказане зобов`язання фактично і юридично є лише обіцянкою, невиконання якої не породжує жодних цивільно-правових наслідків для відповідача. За відсутності у ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 він не повинен сплачувати ніяких штрафних санкцій.
Представником позивача було подано відповідь на відзив, відповідно до якого, письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й фактом передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так i умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Закон прямо визначає, що сам факт укладання договору позики є доказом передачі грошової суми позичальнику. Відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки складаючи вказану розписку i підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти.
Поряд з цим, зазначає, що укладання договору позики апріорі передбачає, що виникає зобов`язання позичальника на повернення грошових коштів або інших цінностей, отриманих від позичальника, інакше сама суть договору загублена у змістовності та позбавлена сенсу. Позов просить задовольнити у повному обсязі.
Ознайомившись із долученими до матеріалів справи документами, заслухавши аргументи позивача, його представника та відповідача, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України.
Відповідно до розписки, ОСОБА_2 зобов`язався виплатити суму 275 000 гривень ОСОБА_1 до 01.09.2016 року.
Розписка підписана особисто відповідачем 01.09.2015 року (а.с. 6). Факт складання розписки відповідач не заперечує.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 .
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року №723/304/16-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику.
При досліджені розписки підписаної відповідачем, судом встановлено, що в ній не відображений факт отримання відповідачем грошових коштів, не зазначено мети отримання грошових коштів або інших умов укладання договору позики. В розписці зазначено лише, що відповідач зобов`язується виплатити позивачу суму 275 000 грн. до 01.09.2016 року. При цьому, неможливо зробити висновок, що передача грошових коштів відбулася, а відповідач отримання грошей заперечує.
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
ОСОБА_2 не заперечував факту написання ним розписки, проте категорично заперечував отримання у борг будь-яких коштів 01 вересня 2015 року та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 . Наполягав на тому, що ніяких грошових коштів він не отримав, отже договір позики між ними не укладався.
Такі доводи відповідача підтверджуються змістом вказаної розписки, із якої не вбачається, що відповідач є позичальником, який отримав 01 вересня 2015 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк.
З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Суд вважає, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.
Тому суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався.
Сам лише факт наявності оригіналу розписки у ОСОБА_1 не може безумовно свідчити про існування договору позики між ним та відповідачем.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання саме договору позики, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом не встановлено, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами у сумі 132 678,08 грн. та інфляційних втрат у сумі 94 875, 00 грн., оскільки дані вимоги є похідними від позовних вимог про стягнення 275 000 грн. боргу за договором позики.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, те, що у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, 202, 207, 1046, 1047, 1051 ЦК України, суд

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики у сумі 275 000, 00 грн., відсотків за користування позикою у сумі 132 678,08 грн. та інфляційні втрати у сумі 94 875,00 грн. відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.05.2021 року.

Суддя Буран В.М.