П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 квітня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т.Ю.,

суддів Мацунича М.В., Кондора Р.Ю.,

за участю секретарки судових засідань Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Ламбрух Олександр Сергійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 липня 2020 року, ухвалене суддею Деметрадзе Т.Р., повний текст рішення складено 10.07.2020,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтувала тим, що на підставі «спрощеного» договору позики вона 4 квітня 2013 року шляхом банківського переказу передала ОСОБА_2 в борг 15 750 грн, що еквівалентно 1 500 євро, строком до 01.10.2013. Однак відповідач тривалий час повертати їй ці кошти відмовляється, на телефоні дзвінки не реагує, а тому просила їх стягнути з нього на свою користь та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У заявах про збільшення розміру позовних вимог від 24 липня 2017 року, 28 листопада 2017 року, 9 липня 2018 року ОСОБА_1 , окрім основної суми боргу і понесених судових витрат, також просила стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ, інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми.

У жовтні 2018 року позивачка подала до суду заяву про зміну підстави позову і позовну заяву в новій редакції.

Заяви мотивовані тим, що підставою первісного позову було невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Однак, з урахуванням відсутності між сторонами письмової форми договору позики, вважала, що в даному випадку має місце безпідставного набуття ОСОБА_2 її коштів, а тому ці правовідносини регулюється положеннями ст. 1212 ЦК України.

Посилаючись на наведені обставини остаточно просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 53 403,70 грн, а саме: 15 750 грн основної суми безпідставно набутих коштів; 13 199,06 грн процентів за користування грішми у розмірі облікової ставки НБУ; 21 894,08 грн інфляційних утрат за весь період прострочення повернення грошей; 2 560,56 грн у вигляді 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, а також вирішити питання про понесені судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 15 750 грн безпідставно набутих коштів; 21 894,08 грн інфляційних витрат за період прострочення повернення грошей; 2 560,56 грн у вигляді 3% річних від простроченої суми, а також 826,80 грн витрат на сплату судового збору та 5 000 грн понесених витрат на оплату правничої допомоги.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ламбрух О.С. посилався на незаконність та необґрунтованість зазначеного рішення суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Скарга обґрунтована тим, що місцевий суд безпідставно застосував положення ст. 1212 ЦК України, оскільки, як і безпосередньо вказувала позивачка, між сторонами існують саме договірні правовідносини, які виникли на підставі договору позики.

Зазначав і те, що суд першої інстанції належним чином не звернув уваги на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, про застосування якого відповідач просив суд, оскільки переказ позивачкою грошей мав місце 04.04.2013 і саме з цього дня почався перебіг трирічного строку позовної давності. Однак ОСОБА_1 звернулася до суду вже поза межами цього трирічного строку, тобто 29.09.2016.

За цих обставин просив оскаржене рішення скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 вважала таку скаргу безпідставною, а тому просила оскаржене рішення суду першої інстанції в частині задоволення її позовних вимог залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ламбрух О.С. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому її неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ламбруха О.С., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 4 квітня 2013 року в Деміївському відділенні ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» м. Києва ОСОБА_1 було здійснено обмін 1 500 євро на 15 770 грн, що підтверджується квитанцією № FJB342 про здійснення валютно-обмінної операції, виданого цим відділенням банку (т. 1 а. с. 8).

На підставі заяви ОСОБА_1 на переказ коштів від 04.04.2013 цим відділенням банку було переказано ОСОБА_2 15 750 гривень з повідомленням «Гроші в борг на строк до 01.10.2013», що підтверджується оригіналом такої заяви на переказ коштів (т. 2 а. с. 149) та квитанцією від цієї ж дати (т. 1 а. с. 6).

Відповідно до оригіналу заяви на видачу готівки № 15 від 05.04.2013 ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» саме ОСОБА_2 звернувся до банку про отримання зазначених коштів у розмірі 15 750 гривень (т. 2. а. с. 150).

В апеляційній скарзі факт отримання відповідачем від позивачки коштів у розмірі 15 750 грн, а також правомірність нарахування, розмір стягнутих місцевим судом із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат за період прострочення повернення грошей, 3% річних від простроченої суми, витрат на сплату судового збору і понесених витрат на оплату правничої допомоги, не оспорюються, а тому, апеляційним судом не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються та зводяться до: 1) пропуску позивачкою трирічного строку позовної давності; 2) наявністю договірних, а не позадоговірних правовідносин між сторонами, які б слугували підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Так, на переконання апеляційного суду є надуманими доводи апеляції про пропуск позивачкою трирічного строку на звернення до суду з даним позовом, який, на думку апелянта, мав нібито обчислюватися з 04.04.2013, тобто дня переказу ОСОБА_2 коштів, оскільки такі кошти надавалися останньому в борг до 01.10.2013, а отже, саме з цієї дати слід уважати порушене право ОСОБА_1 та обрахування трирічний строк для звернення до суду.

Частина шоста статті 70 ЦПК України в редакції на час подання цього позову, а також діюча ч. 6 ст. 124 ЦПК України регламентують, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідно до штампу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за вх. № 33967 цей позов, хоч і був зареєстрований у суді 04.10.2016, тобто після спливу трирічного строку позовної давності (02.10.2013 - 01.10.2016), однак, згідно зі штампом на поштовому конверті, позов ОСОБА_1 було здано на пошту 29.09.2016, тобто у межах трирічного строку (т. 1 а. с. 2, 9).

З огляду на це, колегія судді уважає, що є правильним висновок суду першої інстанції про не пропуск позивачкою ОСОБА_1 строку позовної давності зі зверненням до суду з даним позовом.

Предметом спору в цій справі є стягнення безпідставно отриманих коштів, які були перераховані 4 квітня 2013 року позивачкою відповідачу шляхом банківського переказу.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить учиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, окрім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу.

Приписами ч. 1 ст. 206 ЦК України регламентовано, що усно можуть учинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Як установлено вище, позивачка перерахувала відповідачу банківським переказом кошти в розмірі 15 750 гривень.

Ці обставини підтверджені зазначеними заявами на переказ коштів, їх видачу, банківською квитанцією, та не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, на переконання апеляційного суду, оскільки матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договору позики та будь-яких інших договорів, позивачка ОСОБА_1 обґрунтовано стверджувала, що правовідносини між сторонами носять кондикційний (позадоговірний) характер.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна й які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

При цьому відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також застосовуються до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією з сторін у зобов`язанні.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Водночас згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Ураховуючи, що грошові кошти у розмірі 15 750 грн були перераховані позивачкою ОСОБА_2 , а в матеріалах справи відсутні будь-які докази набуття останнім коштів за договірними правовідносинами щодо цього майна (коштів), а тому, на переконання колегії суддів, місцевий суд правильно встановив безпідставність їх набуття відповідачем.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, апеляційний суд констатує, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, в межах перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення лише з формальних підстав.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції його ухвалив із додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Ламбрух Олександр Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 6 травня 2021 року.

Суддя-доповідачка Судді