Справа №461/6715/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю секретаря судового засідання Волошин Ю.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), за участю третьої особи: Відділу опіки та піклування служби у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (адреса: 79019, м.Львів, вул.Липинського, 11) про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на постійне проживання з дитиною, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини з нею як з матір`ю. Позовні вимоги неодноразово уточнювалися позивачем. Згідно з останніми уточненнями, позивач просить суд визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її мамою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 ) в будинку, який належить її чоловікові ОСОБА_7 ; надати ОСОБА_3 дозвіл на постійне місце проживання з нею дочки ОСОБА_6 у АДРЕСА_4 в будинку, який належить її чоловікові ОСОБА_7 із забезпеченням батьку ОСОБА_4 безперешкодного спілкування з дитиною; стягнути з відповідача на користь позивач всі витрати у справі. Позивач покликається на те, що саме вона є мамою дитини, вона її народила та має переважне право на те, щоб донька проживала саме з нею, донька звикла до проживання з матір`ю, і її відсутність завдала б дитині психологічної травми, батько дитини психологічно травмував її, фінансово не забезпечує дитину, жодних перешкод для того, щоб саме позивач мала можливість виховувати дитину немає, позивач веде здоровий спосіб життя і в такому ж дусі виховує дитину.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, покликаючись на наступне. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, дитина проживала з своєю матір`ю (позивачем). Однак згодом позивач почала перешкоджати відповідачеві спілкуватися з його донькою, відмовляла йому у будь-якому контакті з дитиною. Мобільний телефон, який було подаровано батьком доньці з метою спілкування з нею, був постійно виключений, намагання поспілкуватися з дитиною закінчувалися зачиненими дверима, відсутністю доньки відповідача вдома. З початку вересня 2019 року відповідач втратив будь-який зв`язок зі своєю донькою, місце її перебування було йому невідоме. Згодом правоохоронні органи встановили, що позивач вивезла ОСОБА_6 на постійне проживання за кордон, не отримавши на це дозволу відповідача як батька дитини, та не повідомивши його про це. Відповідач також вважає заяви позивача та її представника про те, що ним чинилося будь-яке насильство щодо дитини чи позивача, необґрунтованими. Стверджує, що відсутні будь-які докази про притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності за здійснення таких дій. Відповідач зазначає, що через протиправне вивезення дитини на постійне місце проживання за кордон орган опіки та піклування не може надати суду висновку щодо обстеження умов проживання дитини, які має забезпечити їй позивач, докази того, які умови проживання забезпечені дитині у матеріалах справи відсутні, позивачем чи його представником такі докази не надані, тобто через дії позивача фактично наявні обставини, за яких ні орган опіки та піклування, ні суд не можуть з`ясувати обставин, необхідних для належного вирішення спору у справі.

Третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради своєю заявою від 22.05.2020 року повідомила суд про те, що орган опіки та піклування не може надати висновок щодо розв`язання спору у даній справі через відсутність належних документів, які третя особа просила надати сторін, а також через не проживання матері та дитини на території Шевченківського району м.Львова. Відтак, просить прийняти рішення у справі в інтересах дитини, на підставі наявних належних та допустимих доказів, покладається на розсуд суду.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених у позові та заяві про уточнення позовних вимог.

Представник відповідача - ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив, просив відмовити в задоволенні такого.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін спору народилася донька - ОСОБА_6 .

Рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/3398/15-ц від 30.04.2015 року шлюб між сторонами спору було розірвано. Сторонами не оспорюється, що після розірвання ними шлюбу, дитина проживала з матір`ю.

Як вбачається з документів, поданих представником позивача, станом на момент розгляду справи позивач та її донька ОСОБА_6 перебувають на постійному місці проживання на території Республіки Франція (адреса АДРЕСА_4 , як стверджує позивач - у будинку її чоловіка ОСОБА_8 - ОСОБА_9 .

Докази надання відповідачем згоди на виїзд ОСОБА_6 на постійне місце проживання за межі України позивач до матеріалів справи не долучила, відповідач заперечує проти надання ним такої згоди. Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що покликання відповідача на протиправність вивезення його доньки за межі України на постійне місце проживання знайшли своє підтвердження.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про охорону дитинства", дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, законодавством України передбачено обов`язок особи, з якою проживає дитина, забезпечувати належні умови життя, необхідні для розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, з метою вирішення спору про місце проживання дитини суд має оцінити ряд доказів, перелічених у ст.161 СК України.

В свою чергу, обстеження умов проживання дитини є обов`язковим, оскільки таким чином уповноважений орган може перевірити належність умов, в яких проживає дитина, її правам та інтересам, а також зважаючи на результати такої перевірки зобов`язаний надати свої висновки щодо можливості розв`язання спору.

Водночас, не зважаючи на тривалий час розгляду даної справи, позивачем не було вчинено жодних дій, які б надали можливість органу опіки та піклування здійснити обстеження умов проживання дитини, та подати суду відповідний письмовий висновок.

Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є в тому числі і диспозитивність.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд погоджується з думкою відповідача у справі, що без обстеження та оцінки органом опіки та піклування умов проживання дитини, що в свою чергу призвело до неможливості складення та подання висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, суд через дії позивача позбавлений можливості повно та об`єктивно оцінити всі обставини справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Зокрема, не доведено належними доказами наявність відповідних умов для проживання дитини за адресою: АДРЕСА_4 ).

За відсутності вказаних доказів суд позбавлений можливості як визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 з її мамою ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_4 ), так і надати ОСОБА_3 дозвіл на постійне місце проживання з нею дочки ОСОБА_6 у АДРЕСА_4

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що аргументи, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому, в задоволенні таких слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.2, 13, 81, 89, 141, 247, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 104, 105, 110, 112, 180, 182, 191 СК України суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М. Мисько