ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 27.06.2018 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів в сумі 1600 дол. США зі строком повернення до 17.11.2018 року, про що відповідачкою складена розписка. ОСОБА_1 у визначений умовами договору строк суму позики не повернула. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідачки суму позики у розмірі 1600,00 дол. США., пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 1 % за кожен день прострочки, а саме 4848 дол. США та 3% річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, у розмірі 39,85 дол. США., а всього 6487,85 дол. США.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 27.06.2018 року в розмірі 6487,85 дол. США., з яких 1600 дол. США - основний борг, 4848 дол. США - пеня, 39,85 дол. США - три відсотки річних. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1606,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., що в загальній сумі становить 4606,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 від 14.12.2020 року (а.с. 189), а також рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток ОСОБА_2 та представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , які долучені до матеріалів справи (а.с. 191-193).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 27 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача грошових коштів в сумі 1600 дол. США зі строком повернення до 17.11.2018 року, про що відповідачкою (позичальником) складена розписка (а.с. 9).

Відповідно до умов вказаного вище договору позики, ОСОБА_4 зобов`язалась у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити 1% від суми пені за кожен день прострочки.

Оригінал боргової розписки від 27 червня 2018 року оглянуто судом апеляційної інстанції та долучено до матеріалів справи.

Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернула.

13 червня 2019 року позивач надіслав на адресу відповідача письмову претензію про сплату боргу за договором позики, що підтверджується також копією квитанції від 13.06.2019 року та копією поштового конверту (а.с. 14-16).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що договір позики укладений між сторонами у належній письмовій формі; факт отримання грошових коштів підтверджений письмовою розпискою позичальника та відповідачем не спростований; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимоги та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 27.06.2018 року в загальному розмірі 1639 (одна тисяча шістсот тридцять дев`ять) дол. США 85 центів, яка складається із суми основного боргу - 1600,00 дол. США та 3% річних в сумі 39,85 дол. США.

Будь-яких доказів на спростування факту укладення між позивачем та ОСОБА_1 зазначеного вище договору позики; доказів щодо повернення боргу - не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено; позову про визнання недійсними вказаного договору не пред`явлено.

Посилання апелянта на те, що у борговій розписці не вказано для яких цілей відповідачем отримано кошти, не спростовує висновків про укладення між сторонами договору позики.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Щодо вимог позовної заяви в частині стягнення пені у розмірі 4848 дол. США за прострочення виконання грошового зобов`язання, то вони задоволенню не підлягають, оскільки, згідно змісту боргової розписки, ОСОБА_4 , у випадку прострочки, зобов`язалась виплатити 1% від суми пені за кожен день прострочки.

При цьому, договором позики від 27.06.2018 року не погоджено інших умов щодо нарахування пені у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми основного зобов`язання, тощо.

Аналізуючи умови договору позики, колегія дійшла висновку, що зазначення у розписці про виплату "одного проценту від суми пені за кожен день прострочки" не є тотожним вимозі позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки. Отже вказана позовна вимога є недоведеною та необгрунтованою; неустойка (пеня) з підстав невиконання (неналежного виконання) позичальником зобов`язань за договором позики не погоджена належним чином умовами вказаного вище договору.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Позивачем при подачі позову було сплачено 1606,40 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією АТ КБ "ПриватБанк" від 18.09.2019 року (а.с. 2).

Також позивач поніс судові витрати на правничу правову допомогу в розмірі 3000,00 грн., згідно копії розрахункової квитанції серії АВ-ТБ №009097 від 29.07.2019 року (а.с. 20).

На підтвердження витрат на правничу правову допомогу позивачем також надано копію договору про надання правничої допомоги від 29.07.2019 року, укладеного із адвокатом Ратушною Р.П., копію свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю №2874 від 05.12.2014 року, копію ордеру серії ДП №1403/012 від 29.07.2019 року (а.с. 17-19).

Між адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було погоджено акт приймання-передачі правничної допомоги від 29.07.2019 року, за змістом якого клієнт отримав в повному обсязі правничу допомогу у вигляді складання позовної заяви, на що адвокатом витрачено 6 годин, вартістю 3000,00 грн. (а.с. 21).

Відповідач понесла судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні заяви про перегляд заочного рішення в сумі 420,40 грн., що підтверджується копією квитанції від 05.04.2020 року (а.с. 85).

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору та витрат на правничу правову допомогу, пропорційно задоволеним позовним вимогам на загальну суму 1164,50 грн. ((1606,40 грн.+3000,00 грн.) х 25,28%).

На користь апелянта підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно залишеним без задоволення вимогам на загальну суму 314,12 грн. (420,40 грн. х 74,72%).

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) різницю на користь ОСОБА_2 в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 38 коп. (1164,50 грн. - 314,12 грн.).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, заочне рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 27.06.2018 року в загальному розмірі 1639 (одна тисяча шістсот тридцять дев`ять) дол. США 85 центів, яка складається із суми основного боргу - 1600,00 дол. США та 3% річних в сумі 39,85 дол. США.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 38 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді