КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/5478/2020 Головуючий у І інстанції - Рибак М.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/7025/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медікол» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медікол» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати,

встановив:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «Медікол» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 08 січня 2013 року по 31 травня 2013 року працював в ТОВ «Медікол» на посаді лікаря-стоматолога.

Відповідно до наказу №221 від 31 травня 2013 року позивач був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням.

На час звільнення заборгованість товариства по виплаті заробітної плати складала 7797,11 грн.

При звільненні з позивачем розрахунок по заробітній платі проведений не був.

Просив суд, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 7797,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з червня 2013 року по 12 лютого 2020 року в сумі 143256,96 грн., а також суму інфляційних втрат в сумі 11666,52 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Медікол» на користь ОСОБА_1 6905,10 грн. заборгованості по заробітній платі, 122964,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 11212,05 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.

Стягнуто з ТОВ «Медікол» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2553,96 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Медікол» на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 1410,81 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Медікол»подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалося на те, що позивач на підставі наказу №2-К від 08 січня 2013 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Медікол» на посаду - лікаря-стоматолога.

Наказом №21-К від 31 травня 2013 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.38 КЗпП України - за власним бажанням.

В день звільнення Відповідач видав Позивачу належно оформлену трудову книжку і провів з ним всі розрахунки.

В період дії трудових взаємовідносин з Позивачем, Відповідач проводив всі нарахування і виплати заробітної плати Позивачу, будь-яких претензій з боку Позивача з січня 2013 року по січень 2020 рік до Відповідача не надходило за весь цей час, що є доказом того, що Відповідачем дотримані всі положення трудового законодавства та трудові права Позивача.

Згодом, отримавши позовну заяву та з метою формування правової позиції по даній справі, Відповідачем був виданий наказ про створення комісії для проведення службового розслідування по встановленню факту наявності або/чи відсутності бухгалтерських документів, в тому числі відомостей на виплату заробітної плати з січня 2013 року по травень 2013 рік ОСОБА_1 .

За результатами проведеного службового розслідування та аналізу документів, отриманих письмових та усних пояснень, Комісія встановила відсутність наступних документів: відомостей про виплату заробітної плати колишньому працівнику ТОВ «Медікол» ОСОБА_1 за період з січня 2013 року по травень 2013 року, заяв та інших повідомлень чи документів пов`язаних з обліком заробітної плати по ОСОБА_1 .

За наслідками проведеного службового розслідування, 17 березня 2020 року Відповідач звернувся з заявою до Шевченківського ВП ГУ НП в м. Києві про вчинення кримінального правопорушення за фактом викрадення 07 червня 2019 року бухгалтерських документів та медичних карток пацієнтів донькою Позивача ОСОБА_3 , із застосуванням фізичної сили по відношенню до директора ТОВ «Медікол», а також Відповідач звернувся з відповідним запитом до обслуговуючого банку - ПАТ «Альфа-банк» з метою відновлення документів.

15 квітня 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-банк», на запит Відповідача були надані наступні документи та завірені банком відомості на перерахування заробітної плати Позивачу за період січень-травень 2013 року, які Відповідачем були подані до Суду 17 квітня 2020 року, а саме: договір про обслуговування зарплатного проекту №16682 від 08 травня 2012 року; завірені АТ «Альфа-банк» відомості на перерахування заробітної плати Позивачу за період січень-липень 2013 року; виписку по особовим рахункам з 01 січня 2013 року по 01 липня 2013 року, яка сформована АТ «Альфа-банк», на підтвердження сплати Відповідачем комісії за зарахування банком на KP фізичних осіб - співробітників Відповідача згідно договору №16682 від 08 травня 2012 року.

З урахуванням того, що Відповідачем після отримання позовної заяви було відновлено частину бухгалтерських документів за період січень-липень 2013 року, які були викрадені третіми особами в 2019 році, та враховуючи надані документи АТ «Альфа-банк», то цілком очевидно, що заробітна плата Позивачу виплачувалась в рамках зарплатного проекту на платіжну картку Позивача, доказом чого слугує Договір про обслуговування зарплатного проекту №16682 від 08 травня 2012 року, завірені АТ «Альфа-банк» відомості на перерахування Позивачу заробітної плати за період січень-липень 2013 року, виписка по особовим рахункам з 01 січня 2013 року по 01 липня 2013 року.

Також важливим у даній справі є те, що наразі в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_3 (донька Позивача) у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Підставою для звернення до правоохоронних органів стало те, що донька Позивача ОСОБА_3 , яка є колишньою невісткою директора товариства та колишньою дружиною одного із засновників ТОВ «Медікол», яка також працювала у Відповідача з 01 вересня 2016 року по 12 червня 2019 року, зайшла 07 червня 2019 року до приміщення ТОВ «Медікол» та почала забирати в реєстратурі документи товариства, а потім і в кабінеті директора ТОВ «Медікол».

При спробі директора ТОВ «Медікол» зупинити такі дії, донька Позивача - ОСОБА_3 нанесла директору легкі тілесні ушкодження.

Отже, очевидним є те, що Позивач по справі скористався вище зазначеними обставинами та подав безпідставний позов через 7 років після звільнення, з метою лише помсти колишній свасі - директору ТОВ «Медікол».

Просило скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, який обґрунтовував тим, що він з 08 січня 2013 року по 31 травня 2013 року дійсно працював в ТОВ «Медікол» на посаді лікаря-стоматолога, про що свідчить запис в його трудовій книжці.

Відповідно до наказу №21 від 31 травня 2013 року, позивач був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

В день звільнення відповідач видав позивачу трудову книжку і не провів з ним жодних розрахунків по заробітній платі.

Зазначає, що дійсно керівник ТОВ «Медікол» - ОСОБА_5 , колишня сваха для позивача, з якою у позивача ніколи не виникало жодних конфліктів, окрім як одного, а саме це невиплата заборгованості по заробітній платі, починаючи з червня 2013 року.

Звертає увагу, що починаючи з червня 2013 року він неодноразово звертався до ОСОБА_5 як керівника ТОВ «Медікол» з метою погашення заборгованості по заробітній платі. Однак керівник ТОВ «Медікол» лише обіцяла трішки зачекати та все схиляла на їхні родинні відносини. Зазначає, що це були усні звернення з боку позивача, зважаючи на родинні відносини.

Коли сімейні відносини між донькою позивача та сином керівника ТОВ «Медікол» припинились, то позивач вирішив захистити своє порушене право, звернувшись до органів Держпраці, а потім і до суду.

Також звертає увагу, що він з 07 квітня 2011 року є особою з інвалідністю ІІ групи довічно, про що достовірно відомо відповідачу та постійно потребував значних додаткових витрат на підтримку свого здоров`я, а саме: лікування, закупівлю ліків, збалансованого харчування, а тому й неодноразово звертався до відповідача з метою погашення заборгованості, починаючи з червня 2013 року.

Вважає, що позивачем повністю доведено порушення його прав з боку відповідача, що полягає у невиплаті заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, та відповідачем жодним належними та допустимими доказами не доведено , що з позивачем було здійснено повний розрахунок заборгованості по заробітній платі у день звільнення.

Просив, апеляційну скаргу ТОВ «Медікол» залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом №2-К від 08 січня 2013 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Медікол» на посаду лікаря-стоматолога.

Наказом №21-К від 31 травня 2013 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Як вбачається з наданих позивачем відомостей з ГУ ДПС у м. Києві, ТОВ «Медікол» за 2013 рік ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату у розмірі 4285,71 грн. за перший квартал та 3511,40 грн. за другий квартал.

З довідки ТОВ «Медікол» вбачається, що сукупний дохід ОСОБА_1 за 2013 рік (з січня по травень) становить 7797,11 грн., утримання - 892,01 грн., сума до виплати - 6905,10 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за період з січня по травень 2013 року було нараховану заробітну плату, з заробітної плати було здійснено відрахування податків та зборів, проте відсутні відомості про фактичну виплату позивачу такої заробітної плати.

Згідно наданих позивачем відомостей за період з січня 2013 року по травень 2013 року йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 7797,11 грн.

Доказів, які б свідчили, що вказана заробітна плата була виплачена позивачу, відповідачем надано не було.

Крім того встановлено, що ОСОБА_1 не мав банківської карти за зарплатним проектом.

Відповідно до листа АТ «Альфа-Банк» від 20 листопада 2020 року зазначено, що ОСОБА_1 не є клієнтом Банку та в період з 08 січня 2013 року по дату надання відповіді карткові рахунки (зарплатна картка) в АТ «Альфа-Банк» не відкривалася.

В свою чергу відповідачем було надано відомості про нарахування заробітної плати працівникам ТОВ «Медікол», зокрема і ОСОБА_1 , які подавалися до АТ «Альфа-Банк», проте жодних доказів належної виплати позивачеві заробітної плати відповідачем в процесі розгляду справи надано не було.

Жодних доказів фактичної виплати позивачу заробітної плати відповідачем суду не надано.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач нарахував, але не виплатив позивачу заробітну плату за період з січня 2013 року по грудень 2013 року, та відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Зокрема, визначивши середньоденну заробітну плату позивача, суд першої інстанції стягнув середній заробіток за період із 01 червня 2013 року (наступний день після звільнення) до 12 лютого 2020 року (день звернення до суду із позовом).

Також, відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» суд стягнув з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, яку обчислив шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого позивачу доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

З висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Приписами ст.94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За положеннями статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.2 ст.233 КзПП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Також, відповідно до ст.1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно з ст.3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З урахуванням вищезазначених норм права та встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 6905,10 грн., а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 11212,05 грн.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 122964,18 грн., то колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні в сторону зменшення суми відшкодування з огляду на наступне.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.

Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.

Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі.

Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього.

Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15) виклала наступні правові висновки, які в силу ч.4 ст.263 ЦПК України враховується колегією суддів.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.

Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат.

Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України).

Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер.

По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки.

По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення.

Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.

Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного:

Позивач звернувся до суду з цим позовом в лютому 2020 року, тобто зі спливом семи років після звільнення з роботи, яке мало місце 31 травня 2013 року.

Сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 6905,10 грн, є більш ніж у 15 разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (122964,18 грн).

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2013 - 2020 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача колегія суддів апеляційного суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 61489,09 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 61489,09 грн.

Підлягає зміні також і рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Так, частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що за надання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 сплатив грошові кошти у розмірі 3000 грн

Оскільки рішенням суду першої інстанції позов було задоволено частково, суд стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2553,96 грн., що відповідало пропорційності розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів частково задовольнила апеляційну скаргу ТОВ «Медікол», що у відсотковому співвідношенні становить 43,58%, та оскільки п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України покладає судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, то на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 1440,94 грн., що пропорційно 56,42% задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки позовні вимоги задоволено на 56,42% то з відповідача мав би бути стягнутий судовий збір у розмірі 795,97 грн. (1410,81х56,42%). Однак, апеляційна скарга задоволена на 43,58%. У такому випадку позивач мав би відшкодувати відповідачу 1085,14 грн. (2490х43,58%). Таким чином, різниця, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача становить 289,17 грн.

Так як позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то зазначена різниця у розмірі 289,17 грн. підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок держави.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медікол» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року змінити в частині визначення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медікол» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 61489,09 гривень та 1440,94 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Відшкодувати за рахунок держави Товариству з обмеженою відповідальністю «Медікол» 289,17 гривень судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 29 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба