ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 638/4972/20

провадження № 22-ц/818/41/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Подус Г.С., в залі суду в м. Харкові,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики №159315 у сумі 53299,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості у розмірі 53299,50 грн. та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір заборгованості у відповідності до перерахунку заборгованості за відсотками лише в межах строку дії договору.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновок Великої палати Верховного Суду висловлений у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) про те, що право кредитодаваця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Зазначає, що позивачем було нараховано відсотки за користування позикою поза межами строку кредитування, хоча строк кредитування становив чотирнадцять днів. У зв`язку з цим вважає, що стягненню з нього підлягає заборгованість за відсотками лише за 14 днів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на 07.04.2020 року у розмірі 53299,50 грн., з яких: 1250,00 грн. - основний борг; 26114,50 грн. - заборгованість по відсоткам, 25935,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ТОВ «Веллфін» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з позики грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності, що підтверджується розпорядженням Нацкомфінпослуг № 2606 від 27.10.2015 року.

22.03.2017 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 уклали Договір позики №159315, згідно з яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 1250,00 грн., а відповідач зобов`язався у строк до 05.04.2017 року позику повернути.

Згідно із п.1.1. Договору, Позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику в сумі 1250,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5. цього Договору.

Відповідно до п.1.3. Договору, строк позики за цим Договором складає 14 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків до 05.04.2017 року.

П.1.5. встановлено, що строк та проценти за користування позикою за Договором позики обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах:

1.5.1. Протягом строку позики, встановленого п.1.3 Договору, розмір основних процентів складає:

- 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою;

- 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього Договору.

1.5.2. У разі якщо Позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений пунктом 1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених п.1.5.1 Договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу Позикодавця, доведену до Позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, Позичальник зобов`язаний сплатити 1.9 % від суми позики за кожен день прострочення. При цьому, нарахування процентів проводиться в момент внесення Позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

Позивачем умови договору виконано шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача коштів в розмірі 1250 грн..

Разом з тим відповідач отриману суму в передбачені Договором строки не повернув, у зв`язку з чим, станом на 07.04.2020 року, утворилась заборгованість у розмірі 53299,50 грн., з яких: 1250,00 грн. основний борг; 26114,50 грн. заборгованість по відсоткам; 25935,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками, що підтверджується Довідкою від 07.04.2020 року.

Як на підставу позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» посилалося на те, що зобов`язання за договором позики від 22 березня 2017 року відповідач належним чином не виконав, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 53299,50 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини 1, 2 статті 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно встановлених судом фактичних обставин справи, Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні статей 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони погодили, що позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 1250 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. За умовами договору позики позичальник зобов`язався повернути позику 05.04.2017 року.

Згідно п.1.5 Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:

-1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою;

-1,9% від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору;

-1,9% процента, додатково до основних процентів, від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.3 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (а.с. 52-60).

Крім того пунктами 1.3, 1.4 договору встановлено, що позика надається строком на 14 днів, а дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, є датою укладення договору.

Деталізована інформація щодо визначення сукупної вартості позики зазначена у графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.8. Договору).

Також сторони досягли згоди, що позичальник зобов`язаний здійснювати повернення позики та нарахованих процентів на умовах, встановлених цим договором у відповідності до графіку розрахунків (пункт 3.1. Договору).

Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем.

Згідно наданої позивачем довідки щодо заборгованості за договором позики №159315 від 22.03.2017 року вбачається, що позика за вказаним договором надана до 05.04.2017 року. Станом на 07.04.2020 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 53299,50 грн., з яких:

-1250,00 грн. - основний борг;

- 26114,50 грн. - заборгованість по відсоткам,

- 25935,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками, загальна кількість днів прострочення позики складає 1098 календарних днів (а.с. 62).

Відповідно до ст.ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що з графіку розрахунків до договору позики №159315 від 22.03.2017 року вбачається, що сума за договором складає 1250 грн., дата погашення 05.04.2017 року, сума процентів до сплати 338,75 грн., разом до сплати 1588,75 грн. (а.с. 61).

Отже сторони погодили строк дії договору позики 14 днів, а також погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим позивач з вимогами про стягнення грошових коштів на підставі ст. 625 ЦК України не звертався.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь товариства заборгованості за відсотками у розмірі 26114,50 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 25935,00 грн., оскільки заборгованість за відсотками підлягає стягненню з відповідача лише в межах строку дії договору.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевказаного, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року підлягає зміні, а позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» задоволені частково, а саме на 2,98% (з 53,299,50 грн. на 1588,75 грн.). При подачі позовної заяви позивачем сплачено 2102 грн. судового збору. З урахуванням частково задоволення позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 62,64 грн. (2,98 % від 2102 грн.).

При цьому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме на 97,02%. За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3153,00 грн. Тому з ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3059,04 грн. (97,02%% від 3153,00 грн.).

Згідно п.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, з ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2996,40 грн. (3059, 04 грн. - 62,64 грн.).

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року змінити.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики №159315 у сумі 1588,75 грн, з яких 1250,00 грн. - основний борг та 338,75 грн. - заборгованість за відсотками.

Стягнути ТОВ «ВЕЛЛФІН» на користь з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2996,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова