Справа № 459/3568/20 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/2695/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремета Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 26 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином.

26 травня 2021 року ОСОБА_2 подав клопотання про забезпечення позову, у якому просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частку квартири у АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя та зареєстрована за його дружиною ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви позивач зазначав, що для забезпечення виконання рішення у випадку задоволення позовних вимог необхідно накласти арешт на 1/2 частку вказаної квартири. Вважав, що існує реальна загроза того, що до завершення розгляду справи відповідач може відчужити вказане майно, що може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26 травня 2021 року клопотання позивача про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на 1/2 частку квартири у АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 .

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Відповідно до п.2 даного договору «нерухоме майно, що підлягає реєстрації, особисті майнові права, придбані за час укладення шлюбу будуть вважатися особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я вони придбані та зареєстровані і розпорядження таким майном і особистими правами здійснюється власником на власний розсуд».

Згідно п.9 договору «сторони домовилися, що кожен із них відповідає по власних боргах та зобов`язаннях, в першу чергу майном і майновими правами, що є його особистою приватною власністю».

Зазначає, що згідно з шлюбним договором подружжя домовилось, що на майно придбане чоловіком або дружиною після підписання цього договору, не поширюються положення ст. 60 Сімейного кодексу, та домовилися, що особистою приватною власністю кожного з подружжя є майно придбане чоловіком або дружиною за час шлюбу, розпорядження таким майном і особистими майновими правами здійснюється власником на власний розсуд.

Квартира, на Ѕ частки якої накладено арешт, була придбана 20.07.2020 року, згідно договору купівлі-продажу квартири, єдиним власником майна є ОСОБА_1 .

Просить скасувати ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 26 травня 2021 року та постановити нове судове рішення, яким скасувати арешт накладений на Ѕ частки квартири у АДРЕСА_1 , Волинської облсті.

11 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з поганим самопочуттям.

11 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю у іншій справі його та його представника.

Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягають до задоволення, оскільки сторонами ніяких підтверджуючих документів до клопотань не було додано.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з липня 2021 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів.

Згідно з ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що право власності на вказану квартиру дружина відповідача набула 20.07.2020 року, тобто за час шлюбу, тому на неї поширювався правовий режим спільної сумісної власності подружжя, предмет позову і наявні докази свідчать, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а заявлений вид забезпечення позову відповідає природі спору, є пропорційним та адекватним заходом.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Встановлено, що в провадженні Червоноградського міського суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином.

26 травня 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, вжиття заходів забезпечення позову можливе шляхом накладення арешту лише на майно та грошові кошти, які належать відповідачеві у справі.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, квартира за адресою АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт належить ОСОБА_1 праві приватної власності.

Відповідно до п.2 шлюбного договору укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. , нерухоме майно, що підлягає реєстрації, особисті майнові права, придбані за час укладення шлюбу будуть вважатися особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я вони придбані та зареєстровані і розпорядження таким майном і особистими правами здійснюється власником на власний розсуд.

Згідно п.9 договору «сторони домовилися, що кожен із них відповідає по власних боргах та зобов`язаннях, в першу чергу майном і майновими правами, що є його особистою приватною власністю».

Нормами ч. 1 ст. 93 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Задовольняючи заяву позивача та накладаючи арешт на нерухоме майно, суд, у порушення правил інституту забезпечення позову, належним чином не пересвідчився кому належить спірне нерухоме майно на даний період часу і зв`язку із цим дійшов помилкового висновку про необхідність її задоволення.

Ураховуючи, що відповідач не є власником нерухомості, щодо якої позивач просив вжити заходи забезпечення позову, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність вказаної заяви позивача, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Таким чином, суддя першої інстанції при розгляді даного питання порушив вимоги процесуального закону, ухвала як незаконна підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.13 ст. 142 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п.п. 9 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ставка судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 грн.

Відтак ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги повинна була оплатити судовий збір у розмірі 454 грн., а не 908 грн.

З огляду на зазначене, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 454 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Згідно положень п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного або місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182, суд ухвалою вирішує питання про повернення надміру сплаченого судового збору.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 підлягає поверненню надміру сплачений судовий збір в сумі 454 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 26 травня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частку квартири у АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя та зареєстрована за його дружиною ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Зобов`язати Управління державної казначейської служби України у Личаківському районі м. Львова повернути ОСОБА_1 надміру сплачений судовий збір в сумі 454 грн. з державного бюджету, сплачений на поточний рахунок: № UA0013954 отримувач: ГУК у Личаківському районі м. Львова 22030101, згідно квитанції №12 від 23 червня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.