ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 947/21467/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2623/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді Куриленко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-5).

Позовні вимоги мотивовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 19 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 20 травня 2020 року має заборгованість у розмірі 18 360, 39 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13 547,61 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 4 812,78 грн.

Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.1-5).

Відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що не згодна з сумою заборгованості (а.с.75).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22 жовтня 2020 року позов банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2011 року у розмірі 18 360,39 грн. та судові витрати в сумі 2 102 грн. (а.с.76-80).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог. При цьому, суд виходив з того, що умови договору встановлені в Умовах та правилах надання банківських послуг.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити банку у задоволенні позову у повному обсязі.

На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції не застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та не звернув уваги на те, що:

-надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг діяли під час підписання анкети-заяви;

-в анкеті-заяві від 19 квітня 2011 року не зазначена процентна ставка, розмір кредитного ліміту 13 440 грн. та строк повернення кредиту;

-термін дії картки № НОМЕР_1 сплив у лютому 2015 році, а перевипуск картки є односторонньою дією банку, тому строк позовної давності сплинув в лютому 2018 році. З огляду на звернення позивача до суду у липні 2020 року, банком пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків яких вона (апелянтка) просить суд апеляційної інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 306/747/18;

-з огляду на відсутність домовленості сторін про сплату відсотків, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості у розмірі 4 812,78 грн. та зазначила на відсутність детального розрахунку суми відсотків, який би підтвердив позицію позивача.

Крім того, апелянтка звернула увагу апеляційного суду, що для підготовки апеляційної скарги та вчинення інших процесуальних дій нею понесені судові витрати на залучення спеціаліста у галузі права в розмірі 10 000 грн., тому просила суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні, з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 19 квітня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.33).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилась, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором до його укладення, погодилась з його умовами.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання містить інформацію, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна» та зазначила бажаний кредитний ліміт в розмірі 3 000 грн. Будь-яких даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку діїта який рахунок відкривається на ім`я заявника анкета не містить.

Разом з тим, 19 квітня 2011 року ОСОБА_1 підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій визначено тип картки; пільговий період, валюта карткового рахунку, базова відсоткова ставка на рівні 3 % в місяць; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що наступного за звітним, розмір неустойки тощо (а.с.34).

19 квітня 2011 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн., який в подальшому неодноразово змінювався: спочатку у бік збільшення до 13 440 грн., а згодом у бік зменшення до 0 грн. (а.с.31).

В той же день (19 квітня 2011 року) ОСОБА_1 отримала картку з номером НОМЕР_2 , строком дії до лютого 2015 року. В подальшому нею отримано ще дві картки: 16 березня 2015 року № НОМЕР_3 , строком дії до лютого 2018 року, та 2 березня 2018 року № НОМЕР_4 , строком дії до жовтня 2021 року (а.с.32).

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 19 квітня 2011року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_2 , станом на 20 травня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 18 360, 39 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13 547,61 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 4 812,78 грн. (а.с.10-21).

До позовної заяви банком на підтвердження своїх вимог також додано виписка з рахунку, Умови та правила надання банківських послуг (а.с.22-30,35-58).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст.634 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 19 квітня 2011 року процентна ставка не зазначена, однак вона визначена у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 19 квітня 2011 року, яка підписана ОСОБА_1 (а.с.33,34).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на Умови та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору, які суд першої інстанції прийняв до уваги.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів дійшла висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 квітня 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (29 липня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.33,67).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню та на яку посилається апелянтка і не звернув уваги суд першої інстанції.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Тому витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, які не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 квітня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Однак, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, сторони обумовили у письмовому вигляді в довідці про умови кредитування від 19 квітня 2011 року (а.с.34).

Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 19 квітня 2011 року та довідку про умови кредитування, факт підписання яких не спростований відповідачкою, довідки про видачу кредитних карток та встановлення/зміни кредитного ліміту, виписку про рух коштів, за якою позичальник ОСОБА_1 протягом спірного періоду використовувала отримані від банку гроші, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про укладення сторонами кредитного договору від 19 квітня 2011 року, за яким банк надав, а позичальник ОСОБА_2 отримала кредитні гроші та певний час користувалась ними.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами, але з інших підстав ніж визначив суд першої інстанції.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України банк у позовній заяві не пред`явив.

Доводи апелянти щодо відсутності домовленості про розмір відсотків за користування кредитом, спростовуються матеріалами справи (а.с.34).

Посилання апелянтки на відсутність детального розрахунку суми відсотків, який би підтвердив позицію позивача є необґрунтованими. Так, в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом, який є чітким, повним та розгорнутим по періодам платежів (а.с.10-21). Відомості указаного розрахунку узгоджуються з відомостями виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 19 квітня 2011 року по 26 травня 2020 року (а.с.22-30). Даних на його спростування матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження, з огляду на таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Частиною 5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Встановивши, що в укладеному сторонами кредитному договорі у вигляді анкети-заяви строк дії кредитного договору не зазначено, картка неодноразово перевипускалась банком (строк дії останньої жовтень 2021 року), коштами відповідачка активно користувалась (остання дія відповідачкою вчинена 28 серпня 2019 року поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування), тому звернувшись з позовом у липні 2020 році, АТ КБ «Приватбанк» не пропустило строк позовної давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

Крім того, за положеннями ч.3 ст.267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачка, будучі присутньою у судовому засіданні 22 жовтня 2020 року, не заявила суду до винесення ним рішення про застосування позовної давності (а.с.75).

Таким чином, підстави для відмови у позові з мотивів спливу позовної даності відсутні.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не подавала відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України. В судовому засіданні 22 жовтня 2020 року відповідачка заперечувала проти розміру заборгованості, яку просив стягнути банк, однак на підтвердження своїх заперечень не надала суду жодних доказів та будь-яких клопотань.

Відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. Позивачем доведено суду обґрунтованість позовних вимог, натомість відповідачем не надано суду доказів на підтвердження своїх заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції розглянув справу у відповідності до норм ст.13 ЦПК України: за зверненням юридичної особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі наданих нею доказів.

Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно не врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та не звернув уваги на те, що надані суду Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 квітня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Зазначені обставини є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції даної постанови, але резолютивна частина рішення залишається без змін.

З урахуванням положень ст.141 ЦПК України не підлягають задоволенню і вимоги апелянта щодо відшкодування їй судових витрат на залучення спеціаліста у галузі права в розмірі 10 000 грн., оскільки позов банку задоволено у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 жовтня 2020 року змінити в його мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови, та залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: