Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1167/20 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 68 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/1167/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами на неповнолітніх дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2020 року, яке постановлене під головуванням судді Семенцової Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 . Просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами: в сумі 32 378,88 грн. на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в сумі 20 715,30 грн на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1994 по 2003 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі народилося двоє синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 лютого 2003 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, починаючи з 30 січня 2003 року і до повноліття сина ОСОБА_5 , а у подальшому розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку і до повноліття сина ОСОБА_6 , але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно. У грудні 2003 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира шлюб між ним та ОСОБА_2 розірваний, а неповнолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено при матері на подальше виховання. Проте, після офіційного розірвання шлюбу та до 2009 року вони з відповідачем продовжили проживати разом та вели господарство спільно. Із квітня 2009 року він із старшим сином ОСОБА_5 стали проживати окремо від відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . Із цього часу та до грудня 2012 року, тобто до досягнення повноліття, старший син перебував на його повному утриманні. В червні 2019 року йому стало відомо про те, що виконавче провадження щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_5 не закрито та на нього накладено низку обмежень, у тому числі обмежено право виїзду за межі України, у зв`язку з наявністю заборгованості за аліментами. Разом із тим, із 1994 року по 2009 рік відповідач не працювала та у матеріальному забезпеченні дітей участі не приймала, а всі витрати на синів він ніс самостійно. Сина ОСОБА_6 він продовжував матеріально забезпечувати і після того, як стали проживати окремо.

ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування позовної давності. Наполягає на тому, що про існування заборгованості за аліментами позивачу стало відомо з 2012 року, а з того часу сплинуло більше трьох років (а.с.47).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у звільненні від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у цій частині рішення суду подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовну вимогу про звільнення від сплати заборгованості на утримання сина ОСОБА_5 . Зокрема у скарзі посилається на те, що суд правильно виходив із того, що право на отримання аліментів має той з батьків, разом із яким проживає дитина. Також суд на підставі досліджених доказів дійшов правильного висновку, що вимоги в частині звільнення його від сплати заборгованості за аліментами на сина ОСОБА_5 в сумі, яка нарахована за період із 15 квітня 2009 року по 16 грудня 2012 (досягнення сином ОСОБА_5 повноліття), є обґрунтованими. Водночас, безпідставно відмовив у задоволенні цієї вимоги у зв`язку з пропуском строку позовної давності. При цьому положення ст.20 СК України проігноровані.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що в матеріалах справи знаходяться письмові докази того, що позивач дізнався про існування заборгованості за аліментами у 2012 році. Доводи ОСОБА_1 про спільне проживання з сином ОСОБА_5 протягом 2009-2012 років є неправдивими та спростовуються поданою ним заявою до виконавчої служби Корольовського району м. Житомира про фактичне проживання в АДРЕСА_2 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині в межах доводів апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Виходячи із засад диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в неоскарженій частині, тобто в частині відмови у задоволенні вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_6 .

Відмовляючи у задоволенні вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що не доведені вимоги позову в частині звільнення від заборгованості за аліментами на сина ОСОБА_5 за період до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Посилання на те, що з квітня 2009 року старший син ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи на повному утриманні батька до досягнення ним повноліття, підтверджуються письмовими доказами та показаннями допитаного судом як свідка ОСОБА_3 , а тому дійшов висновків, що вимоги в частині звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 за період із 15 квітня 2009 року по 16 грудня 2012 року є обґрунтованими, але до цієї частини вимоги суд застосував строк позовної давності, виходячи із того, що на час звернення до суду з позовом сплив трирічний строк. Отже, у цій частині позову суд відмовив в задоволенні у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів не може повність погодитися із висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до частини другої ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повність або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 1998 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку платника аліментів, щомісячно, починаючи з 12 січня 1998 року і до його повноліття (а.с.56).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 грудня 2003 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами, який зареєстрований 12 серпня 1994 року, розірваний (а.с.4). Також даним рішенням вирішено, зокрема, неповнолітнього сина ОСОБА_5 на подальше виховання залишити при матері. Окрім того, рішенням встановлено, що тривалий час сторони не проживають разом, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства.

За положеннями частини четвертої ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заборгованість за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 в сумі 32 378,88 нарахована державним виконавцем за період із січня 1998 року по липень 2012 року, що підтверджується довідкою-розрахунком від 24 жовтня 2012 року №28/3861 та розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданих Корольовським відділом ДВС (а.с.8-9,53). У матеріалах справи відсутні докази того, що обчислений державним виконавцем розмір заборгованості оспорювався ОСОБА_1 в судовому порядку. Проте, у матеріалах справи міститься ксерокопія рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 березня 2013 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ОСОБА_5 , на тій підставі, що на час розгляду спору в суді ОСОБА_5 досяг повноліття та не є дитиною у розумінні частини першої ст.6 СК України, а має право визначати місце свого проживання з чотирнадцяти років самостійно.

ОСОБА_7 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.62). За даною адресою зареєстрований й син ОСОБА_5 .

Водночас у матеріалах справи є довідка Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №13 від 17 липня 2012 року №1394 про те, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 . Його син ОСОБА_5 без реєстрації проживає за даною адресою разом із батьком та матір`ю батька - ОСОБА_8 , тобто бабою ОСОБА_5 по лінії батька, з 15 квітня 2009 року (а.с.6).

Син сторін ОСОБА_3 допитаний судом першої інстанції як свідок, що не відмовився з встановлених законом підстав від надання показань. Будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та приведеним судом до присяги, ОСОБА_5 показав, що не проживає за адресою реєстрації, тобто із своєю матір`ю, з осені 2007 року. З того часу і до досягнення ним повноліття та до теперішнього часу він проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Став він проживати із батьком та бабою по лінії батька у зв`язку з тим, що не склалися відносини із матір`ю, тобто відповідачем ОСОБА_2 . Також свідок показав, що батько завжди піклувався про нього та повністю забезпечував його матеріально до досягнення ним повноліття. Коли деякий час батько був відсутній, тоді надсилав кошти на його утримання своїй матері, тобто бабі ОСОБА_5 по лінії батька, яка й доглядала за ним.

Довідка житлової організації від 17 липня 2012 року №1394 та показання свідка, які узгоджуються із вищевказаною довідкою, повністю спростовують інші докази у справі, оскільки місце реєстрації та місце проживання особи не є тотожними поняттями та місце реєстрації особи може не відповідати місцю її фактичного проживання, що й встановлено у даному випадку та сумніву у суду не викликає.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з квітня 2009 року та до досягнення повноліття син ОСОБА_5 не проживав із матір`ю, тобто відповідачем ОСОБА_2 . Достатніх доказів того, що у період із квітня 2009 року та до грудня 2012 року відповідач ОСОБА_2 надавала на утримання сина ОСОБА_5 матеріальну допомогу матеріали справи не містять.

Приймаючи до уваги загальні засади, що аліменти присуджуються тому з батьків із ким проживає дитина (частина третя ст.181 СК України), а також виходячи із зворотного, що син ОСОБА_5 з квітня 2009 року до досягнення ним повноліття із своєю матір`ю не проживав; відсутності належних та допустимих доказів того, що у цей період відповідач надавала матеріальну допомогу на утримання сина ОСОБА_5 особі, із якою проживала дитина, вимоги щодо звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на користь, принаймні, відповідача на утримання сина ОСОБА_5 підлягають до часткового задоволення, оскільки встановлені інші обставини, що мають істотне значення для розгляду даного спору.

Крім того, апріорі заборгованість має місце лише тоді, коли особа, із якою проживає дитина, несе витрати на утримання дитини, а інша особа, яка зобов`язана в силу закону або рішення суду утримувати дитину, не виконує своїх обов`язків щодо надання матеріальної допомоги дитині, внаслідок чого порушуються найвищі інтереси дитини на належне матеріальне забезпечення, яке достатнє для її гармонійного розвитку. Розглядаючи зазначену апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу й на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 15 січня 2020 року в справі №554/325/16-ц в частині застосування загальних засад цивільного права принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також застосування однієї з аксіом цивільного судочинства: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». У матеріалах справи відсутні докази, що у період із квітня 2009 року та до досягнення сином ОСОБА_5 повноліття права дитини або відповідача ОСОБА_2 діями або бездіяльністю позивача були порушені, а тому заява ОСОБА_1 до виконавчої служби від 06 серпня 2012 року про те, що він фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 не впливає на розгляд цього спору, а тому не змінює висновків суду.

Отже, вимоги щодо звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 за період із січня 1998 року по березень 2009 року не можуть бути задоволені, а за період із квітня 2009 року по липень 2012 року в сумі 18 696,36 грн. підлягають до задоволення.

Разом із тим, до спірних правовідносин про звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 за період із 15 квітня 2009 року по 16 грудня 2012 року суд першої інстанції безпідставно застосував позовну давність.

Частина перша ст.20 СК України передбачає, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою ст.72, частиною другою ст.129, частиною третьою ст.138, частиною третьою ст.139 цього Кодексу.

За загальним правилом до сімейних відносин позовна давність не застосовується, крім випадків, встановлених законом. Так, позовна давність поширюється лише на чотири види вимог: про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними розірвано 3 роки; про вимогу про визнання батьківства того, хто вважає себе батьком дитини, народженою жінкою, яка перебуває у шлюбі, - 1 рік; на вимогу матері про виключення запису про її чоловіка як батька з актового запису про народження дитини 1 рік; на вимогу жінки, яка вважає себе матір`ю дитини, про визнання її материнства 1 рік. Перелік є вичерпним.

Сімейний кодекс не передбачає поширення позовної давності на вимогу про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, у зв`язку з чим відповідна вимога може бути пред`явлена у будь-який час.

Отже, хоча відповідачем заявлено про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с.47-48), але у даному випадку до вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка випливає із сімейних відносин, позовна давність застосована бути не може, що передбачено положеннями ст.20 СК України.

Всупереч положень частини другої ст.20 СК України суд першої інстанції відповідно до Цивільного кодексу України застосував до спірних правовідносин позовну давність (ст.ст.257,261 ЦК України), тобто закон, який не підлягав застосуванню, та при цьому не врахував обмеження, передбачені частиною першою ст.20 СК України, та не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Неправильне застосування норм матеріального права є підставою згідно зі ст.376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 32 378 грн. 88 коп. на утримання сина ОСОБА_3 та ухвалення у цій частині нового судового рішення, яким позовна вимога про звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 18 696 грн. 36 коп. на користь ОСОБА_2 задовольняється. У задоволенні решти цієї позовної вимоги на суму 13 682,52 грн. відмовляється за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 32 378 грн. 88 коп. на утримання сина ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_3 задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 18 696 грн. 36 коп. на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти вимоги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 26 квітня 2021 року.