Справа № 162/202/19 Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В. Д.
Провадження № 22-ц/802/537/21 Категорія: 60 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача Ковальова С. В.,

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_2 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 04 лютого 2021 року,-

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_6 , який заповів ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Позивач прийняла спадщину, вступивши у фактичне володіння та управління житловим будинком. У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно.

Просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 04 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за заповітом по смерті ОСОБА_6 на житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Відмовити ОСОБА_3 у частині позовних вимог до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_3 по 256 гривень 13 копійок документально підтверджених судових витрат з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи просив оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що суд першої інстанції постановляючи оскаржуване рішення не врахував вимоги ст. 535 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) та ст. 1241 ЦК України (в редакції 2003р.), які передбачають право на обов`язкову частку у спадщині, на яку має право відповідач ОСОБА_1 , так як на день смерті батька (спадкодавця) ОСОБА_6 20 листопада 1999р. він був і є по даний час непрацездатним у зв`язку із І (першою) групою інвалідності, тому суд позбавив права на обов`язкову частку у спадщині. Також вказує на пропуск позивачем строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач указує, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Любешів Любешівського району Волинської області (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ).

Згідно із заповітом, який посвідчено 25 лютого 1986 року державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Котюгою О.С., ОСОБА_6 заповів належний йому будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтв про народження та про укладення шлюбу позивач після одруження 31 грудня 1986 року змінила своє дошлюбне прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_3 .

З відомостей із будинкової книги про прописку громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 , слідує, що на день смерті спадкодавець ОСОБА_6 у вказаному житлі проживав сам.

Довідкою виконавчого комітету Любешівської селищної ради № 511/19 від 08 вересня 2008 року стверджується, що спадкодавець ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті проживав по АДРЕСА_1 . У шестимісячний строк з дня його смерті в управління та володіння спадковим майном фактично вступила онука ОСОБА_3 шляхом догляду за будинком, садінням городу, сплатою податків.

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 лютого 2019 року державний нотаріус Любешівського нотаріального округу Кух В.І. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який виготовлено 11 лютого 2019 року приватним малим підприємством «Сатар», домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з дерев`яного житлового будинку «А-1» 1954 року побудови та сараю «Б-1», який збудовано у 1980 році.

Із матеріалів спадкової справи Любешівської державної нотаріальної контори № 39/2002 вбачається, що, крім позивача, із заявою про прийняття спадщини щодо майна померлого ОСОБА_6 звертались відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ОСОБА_4 12 лютого 2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) у КСП «Стохід» у розмірі 2,76 гектара. Натомість ОСОБА_1 06 лютого 2020 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів.

Постановою Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у цивільній справі № 162/210/19 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні недійсним заповіту ОСОБА_6 від 25 лютого 1986 року на ім`я ОСОБА_3 та у визнанні права власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Із змісту вказаної постанови вбачається, що при розгляді справи відповідачем ОСОБА_1 не подав доказів про прийняття спадщини після смерті свої батьків.

Згідно з приписами статті 535 ЦК УРСР 1963 року (тут і далі - в редакції, чинній на час смерті спадкодавця ОСОБА_6 ), неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

З довідки МСЕК № 03928 вбачається, що ОСОБА_1 05 грудня 1996 року повторно встановлено І групу інвалідності (а.с. 165).

Посвідченням Серії НОМЕР_2 підтверджується, що останній отримує пенсію по інвалідності, пенсія призначена з 01 серпня 1996 року, довічно (а.с. 166).

Отже, відповідач ОСОБА_1 , як непрацездатний син, належить до числа осіб, які за законом мають право на обов`язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з нормами статті 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Ні у суді першої інстанції, ні в даному судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , стверджуючи, що він прийняв спадщину після смерті свого батька шляхом догляду за його будинком та обробітком городу, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження цієї обставини.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України, особисті пояснення сторін не віднесені законом до доказів.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав про недоведеність відповідачем факту прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем ОСОБА_3 не доведено про прийняття нею спадщини, спростовуються постановою Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 162/210/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно, яким встановлено обставину прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 на підставі довідки виконавчого комітету Любешівської сільської ради від 08 вересня 2008 року № 511/19. Тому відповідно до положень частин 4, 5 статті 82 ЦПК України, ця обставини не підлягає доказуванню(а.с. 20, 103-113).

Оскільки позивач ОСОБА_3 доводить про прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, надана відповідачем архівна виписка з погосподарських книг за 1961-1963, 1968-1970 роки про склад сім`ї ОСОБА_6 не має правового значення для вирішення питання про прийняття спадщини позивачем.

Заява про застосування строку позовної давності не приймається апеляційним судом, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції такої заяви відповідач не подавав.

Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц, за змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що прийнявши спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном у шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), спадкоємець ОСОБА_3 лише у лютому 2019 звернулась до нотаріальної контори за оформленням спадкових прав, та постановою від 08 лютого 2019 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , тому право на позов виникло у позивача саме з часу відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, з 08 лютого 2019 року.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 подану його представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 04 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді