ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9340/21 Справа № 213/2025/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 06 серпня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ІнГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 162 000 грн., завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми. Висновком ЛТЕК від 29 жовтня 1996 року позивачу первинно було встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. При повторному переогляді висновком ЛТЕК від 29 жовтня 1997 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. При наступному переогляді висновком ЛТЕК від 19 жовтня 1998 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. Висновком ЛТЕК від 23 жовтня 2000 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 29 листопада 2002 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. Висновком МСЕК від 03 листопада 2003 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 150 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 1 500 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди до 90 000 гривень, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Крім того, суд не врахував, що будь - яких порушень законодавства про працю відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням нещасного випадку відповідач не вчиняв.

На думку апелянта, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачу, а визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.

Зазначає про те, що судом не враховано, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «ІнГЗК» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працював з 16 лютого 1983 року по 19 липня 1996 року на посаді бурильника скважин в кар`єрі Інгулецького державного гірничо - збагачувального комбінату ім. 50 річчя СРСР, правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». 19 липня 1996 року звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 15).

Відповідно до п. 11 Акту № 31 про нещасний випадок на виробництві від 01 вересня 1991 року під час виконання трудових обов`язків, внаслідок впливу шматка металу було травмовано око позивача (а.с. 17-18).

Відповідно до п. 11.2 Акту, причиною нещасного випадку є застосування інструменту не призначених для затягування гайок та незастосування особистих засобів захису, а саме окулярів (а.с. 18).

Висновком ЛТЕК від 29 жовтня 1996 року позивачу первинно було встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 21).

При повторному переогляді висновком ЛТЕК від 29 жовтня 1997 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 21-зворот).

При наступному переогляді висновком ЛТЕК від 19 жовтня 1998 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 22).

Висновком ЛТЕК від 23 жовтня 2000 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 22-зворот).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 29 листопада 2002 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 23).

Висновком МСЕК від 03 листопада 2003 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 23-зворот -24).

Суд, частково задовольняючи позов до ПрАТ «ІнГЗК» виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничу травму отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, у 1996 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30000 грн., а максимальний - 1 200 000 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що будь - яких порушень законодавства про працю відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням нещасного випадку відповідач не вчиняв, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, оскільки зазначені обставини не знімають обов`язок з відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Згідно роз`яснень, наведених Пленумом Верховного Суду України в п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, характер отриманого професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

На думку колегії суддів, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача, суд першої інстанції не в повній мірі врахував наведені роз`яснення, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, у зв`язку з чим завищив розмір стягнутої моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманої позивачем травми при виконанні трудових обов`язків на підприємстві відповідача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили внаслідок нещасного випадку, відсоток втрати професійної працездатності, характер та тривалість отриманого ушкодження здоров`я, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, вважає необхідним змінити рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 зменшивши його з 150 000 грн. до 100 000 грн.

У зв`язку із зменшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає зменшенню стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору, з огляду на наступне.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру судового збору, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» і зменшивши його з 1 500 гривень до 1000 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна ПрАТ «ІнГЗК» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 150 000 грн. до 100 000 (сто тисяч) грн.

Рішення суду змінити, зменшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 1 500 гривень до 1 000 (одна тисяча) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: