Справа № 136/570/21
Провадження № 22-ц/801/2092/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 рокуСправа № 136/570/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Акцент-Банк»;

відповідач: ОСОБА_1 ;

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 30 липня 2021 року, постановленого в приміщенні того ж суду під головуванням судді Кривенко Д.Т. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року АТ «Акцент-Банк» (далі- Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначило, що 08.01.2019 року ОСОБА_1 уклала договір банківського рахунку з кредитуванням , приєднавшись до Умов та Правил надання банківських послуг в А-банку (далі - Умови та Правила), шляхом підписання Анкети-Заяви , на підставі чого їй було видано платіжну картку і встановлено кредитний ліміт зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Умови та Правила передбачають можливість зміни кредитного ліміту за рішенням та ініціативою банку. Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами та Правилами, які розміщені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms складає між ним та банком кредитний договір. Вказав, що Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит,а остання не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами за договором, в зв`язку з чим в неї виникла заборгованість, яка станом на 20.12.2020 року складає 15818,31 грн., з яких: 10824,72 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4943,59 грн - заборгованість за відсотками; 50 грн. - штраф.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду від 30 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено, судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначив, що позичальник погодилась з умовами кредитного договору, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил , що є складовою частиною кредитного договору, у зв`язку з чим вона була зобов`язана виконувати вимоги зазначених Умов та Правил, які не виконувала .У наданому до матеріалів справи підписаному відповідачем паспорті споживчого кредиту чітко зазначені всі умови кредитування, строки та процентна ставка. Отримання та використання кредитних коштів ОСОБА_2 підтверджується випискою про рух коштів. Крім того, позичальник отримала кредитну карту та користувалась кредитними коштами тому зобов`язана сплачувати процентну ставку.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі, яка не відноситься до категорії тих, що не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК України) з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегією суддів вирішено призначити в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд встановив, що 08.01.2019 року відповідач приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладання кредитного договору № б/н та отримання кредитної картки, шляхом підписання анкети-заяви, на підставі чого їй було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення ст.81 ЦПК України ,позивач , крім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил , інших доказів, що містили б підпис відповідача та достовірно підтверджували б узгодження з нею саме наданих до позову Умов та Правил , конкретних умов її кредитування та надання можливості мати доступ до кредитних коштів, зокрема ,доказів отримання нею кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі, не надав.

Крім того ,суд виходив із того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості без виписки з особового рахунку відповідача, відповідних квитанцій , сам по собі не може являтись достатнім доказом наявності та розміру заборгованості відповідача , оскільки не є первинним документом на підтвердження руху грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з підстав недоведеності позивачем своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги про невірну оцінку судом відсутності підпису відповідача під Умовами і правилами та безпідставності не стягнення судом процентів за кредитом ,оскільки відповідач погодилась із запропонованими умовами договору шляхом оферти ,підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил ,а також паспорт кредитування ,що передбачав умови кредитування ,не заслуговують на увагу.

Як вбачається , підставою позову позивач зазначив невиконання відповідачем кредитних зобов?язань за укладеним відповідачем договором про надання банківських послуг , що пов?язані із отриманням нею кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Як вбачається з матеріалів справи ,між позивачем ,як Банком і відповідачем, як споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів») , виникли договірні правовідносини ,що витікають з договору банківського карткового рахунку з кредитуванням, що укладався шляхом приєднання позивача до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку, який є публічним .

Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року по справі №6-16цс-15 дійшов слідуючих висновків щодо застосування норм права у випадках укладення правочину шляхом приєднання до умов публічного договору без наявності підпису споживача.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 вересня 2006 року, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника від 14 вересня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв`язку із цим доводи особи про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнати необґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 14 вересня 2006 року »

Крім того, вирішуючи даний спір, колегія суддів враховує також правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висловлених Великою палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17: «Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Доводи скарги про те, що дана правова позиція не може бути прийнята судом до уваги при розгляді даної справи, оскільки у тій справі на відміну від даної йшлося, зокрема, про Тарифи, безпідставні ,оскільки принцип відсутності доказів розуміння відповідачем і узгодження саме тих умов договору при підписанні анкети , які містяться у наданих позивачем до позову , не залежить від назви документів, що містять такі умови договору - Умови ,Правила надання банківських послуг, Тарифи Банку , тощо.

Оскільки позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів, що саме з наданими Банком до позову «Умовами і правилами надання банківських послугу у А Банку» погоджувалась відповідач, підписуючи анкету - заяву позичальника і вказані Умови та правила, не містять підпису позичальника, ці Умови і правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору № б/н від 08.01.2019 року.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ «Акцент-Банк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ,повідомив про умови кредитування та узгодив з відповідачем ,як споживачем, саме ті умови, які вважав узгодженими Банк.

Також безпідставні доводи скарги про не врахування судом того, що умови кредитування підтверджені підписаним відповідачем паспортом споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», оскільки вказаний паспорт (а.с.9) містить інформацію щодо умов кредитування за двома продуктами - картками «Універсальна» та «Універсальна Голд» з різними умовами кредитування і відсотовими ставками ,проте матеріали справи не містять жодних доказів ,який саме вид продукту обрала відповідач , яка саме кредитна картка видавалась та чи видавалась вона взагалі, а тому неможливо встановити на яких саме з зазначених умов відбулось кредитування споживача.

Відтак, Банк належними і допустимими доказами не довів суду узгодження сторонами умов договору , власне їх умови ,а тому і обов`язковість їх виконання та достовірність розміру заборгованості, наведеної у розрахунку.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованості сумнівів суду у правильності складеного Банком розрахунку, оскільки він підтверджується наданою до апеляційної скарги банківською випискою.

Зі змісту ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, передбаченими ст.ст.77-80 ЦПК України.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Зважаючи на обов`язки щодо надання доказів, передбачені ст. ст .81,83 ЦПК України, позивач мав надати належні, допустимі, достовірні і достатні докази відкриття карткового рахунку, надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та наявності та розміру заборгованості .

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції здійснені протягом операційного дня і виписка про рух коштів є таким первинним документом, що підтверджує як отримання відповідачем кредитних коштів банку так і їх рух .

Разом із тим, позивач надав до суду лише розрахунок заборгованості, що містить дані не обґрунтовані жодними первинними документами, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, первинний документ - виписку з банківського особового (карткового) рахунку ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог АТ «Акцент-Банк» надав лише до апеляційної скарги уже після ухвалення судом оскаржуваного рішення.

Разом тим, виходячи з положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не може прийняти та оцінювати його в якості нового доказу у справі

Відповідно до положень вказаної частини , докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заявник апеляційної скарги не надав суду доказів неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього ,а тому вказана обставина подання нових доказів до суду апеляційної інстанції доказу не є законною підставою для переоцінки доказів , скасування законного і обгрунтованого рішення суду та постановлення апеляційним судом нового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до наведення норм матеріального права і не містять посилання на конкретні допущені судом їх порушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає ,що у відповідності до ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає залишенню за останнім.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 30 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

В.В. Оніщук