Справа № 344/8981/20
Провадження № 22-ц/4808/646/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 лютого 2021 року під головуванням судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 29.12.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1825.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 лютого 2021 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29 грудня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1825.

Неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не надано належної оцінки доказам у справі, також вважає, що провадження відкрито із порушенням правил територіальної підсудності.

Заявляючи позов ОСОБА_1 завідомо, неправомірно зазначив адресу постійного місця проживання відповідача АДРЕСА_1 . Відповідач дійсно зареєстрована за вказаною адресою, однак постійно проживає в США на підставі міграційного дозволу. Про що було достовірно відомо позивачу. Оскільки, всі судові документи та повідомлення про розгляд справи мають спрямовуватись виключно на адресу зазначену в позові, позивач умисно з метою ввести суд в оману і щоб перешкодити участі відповідача в судовому процесі, вказав завідомо недостовірні дані стосовно її дійсного місця проживання.

З огляду на це апелянт вважає, що такими діями позивач намагався вирішити спір без участі відповідача. Представник відповідача просив суд вжити заходів щодо запобігання зловживанню процесуальними правами відносно ОСОБА_1 та залишити його позов без розгляду. Однак судом його клопотання враховано не було.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 є громадянкою України, яка проживає за межами України, а ОСОБА_1 є громадянином США, який проживає в США. Тобто, вданому випадку сторони мають ознаки іноземного елемента.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що позивач та відповідач є громадянами України, які постійно проживають на території України, судом не здобуто доказів, які б спростували це.

Вважає, що суд вирішуючи питання підсудності, неправильно застосував норми матеріального права стосовно приватноправових відносин із іноземним елементом та порушив норми процесуального права не направивши дану справу до Верховного Суду України для визначення підсудності.

Суд не надав належної оцінки доказу, який підтверджує наявність у позивача громадянства США, а саме паспорт громадянина США.

Суд виходив із того, що оскільки сторони не знаходяться на консульському обліку у відповідній консульській установі тому немає належних доказів, які б підтверджували факт постійного проживання сторін на території США.

Оскільки ОСОБА_1 на території США вважається громадянином даної держави, тому що він отримав у встановленому національним законодавством США порядку громадянство, йому не потрібно ставати на відповідний консульський облік.

Суд не взяв до уваги та не надав належної оцінки доказам, які встановлювали факт постійного проживання ОСОБА_2 як громадянина України на території США.

Відповідачка є громадянкою України, яка перебуває на території іншої держави як постійний резидент. Проте, суд не взяв до уваги та не надав належної оцінки доказам, які відповідачка надала на підтвердження факту постійного її проживання на території США з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 .

Відповідачка дійсно не перебувала на відповідному консульському обліку у зв`язку із необізнаністю стосовно даної процедури. Проте, 26 лютого 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали на відповідний консульський облік в Генеральному консульстві України в Нью-Йорку, що підтверджується відповідною відміткою у закордонному паспорті відповідачки серії ЕР708109.

Дані докази на підтвердження факту постійного проживання відповідачки та неповнолітньої доньки сторін - ОСОБА_4 , на територї США не могли бути надані до суду першої інстанції, оскільки вони стали на відповідний консульський облік після прийняття оскаржуваного рішення.

Апелянт вказує на те, що даний спір про розірвання шлюбу не входить в категорію справ виключної підсудності судам України.

Оскільки сторони, а також їхні неповнолітні діти мають постійне місце проживання в США, враховуючи той факт, що позивач та неповнолітній син сторін - ОСОБА_5 є громадянами США, відповідачка вважає, що даний спір повинен розглядатись в США, оскільки вирішення даної справи на території України та згідно законодавства України - послаблює правовий і соціальний захист відповідачки в порівнянні із тим, який встановлює національне законодавство США.

Просить рішення суду скасувати та направити справу до Верховного Суду України для визначення підсудності.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 сторони зареєстрували шлюб 29.12.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1825 (а.с.5).

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.61).

За час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає подальшу можливість спільного проживання та продовження шлюбних відносин, шлюб існує формально, сімейних відносин вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, подальше збереження шлюбних відносин суперечить інтересам

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України).

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей».

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися вони не бажають, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з них, а збереження шлюбу є недоцільним. Розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права та врахував відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу.

Також є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд з урахуванням обставин справи зазначив, що у разі наявності спору щодо місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина США, сторони не позбавлені права вирішити його у встановленому порядку з дотриманням відповідних правил підсудності.

Доводи апеляційної скарги про те, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності з урахуванням того, що і позивач і відповідач є громадянами США, незастосування судом першої інстанції норм Закону України «Про міжнародне приватне право», який, зокрема визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом, колегія суддів вважає безпідставними. Апеляційний суд звертає увагу на те, що при розгляді справи судом першої інстанції відповідач не оскаржував ухвалу про відкриття провадження у справі з підстав порушення Івано-Франківським міським судом правил підсудності (пункт 8 частини першої статті 353 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), хоча позов про розірвання шлюбу судом розглядався тривалий час.

Статтею 378 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Апеляційний суд вважає, що підстав, передбачених статтею 378 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням правил підсудності відсутні.

Судом першої інстанції витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України та Міністерства закордонних справ України інформацію стосовно факту постійного проживання громадян України за її межами, в результаті чого отримано інформацію про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на відповідному консульському обліку не перебувають, від громадянства України не відмовлялись.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на час розгляду спору судом були громадянами України і доказів, які спростовують таке твердження апелянтом суду першої чи апеляційної інстанцій не надано.

Позивач у відповідності до норм законодавства України звернувся до суду першої інстанції з позовом про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем свого проживання вказавши також правильне зареєстроване місце проживання відповідача у м. Івано-Франківську.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи і вимогам закону та з такими погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк