Номер провадження: 22-ц/813/1903/21
Номер справи місцевого суду: 522/3510/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання недійсною згоди на укладення договорів, визнання недійсними договорів купівлі- продажу,-

В С Т А Н О В И В:

01 березня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , в якому просила суд:

- визнати недійною згоду ОСОБА_3 на укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарським спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 673,2 м.кв., укладений 26 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,12 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати у розмірі 20 000 грн..

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 1980 року. Подружжя разом займалося підприємницькою діяльністю та разом придбали нерухомість.

ОСОБА_3 захворіла на тяжке захворювання, тому сім`я вирішила змінити бізнес та разом з ОСОБА_6 створили ТОВ «Вілла Ле Прем`єр» для зайняття готельним бізнесом. Згодом ОСОБА_6 шахрайським способом переоформив право власності ОСОБА_3 на себе, відкрив кримінальне провадження на чоловіка позивачки та привласнив собі дохід підприємства. Позивачка також вказує, що її лікування потребує багато часу та коштів, також відсутність хвилювань. ОСОБА_3 у 2006 рокі захворіла хворобою ОСОБА_7 . Позивачка періодично приймає нейротропні та седативні ліки, які впливають на центральну й периферичну нервову систему та викликають дезорієнтацію у подіях, що відбуваються. Зі слів ОСОБА_8 , він не бажав хвилювати позивача, тому вирішив переоформити будинок в якому вони проживають на іншу особі ОСОБА_1 , щоб припинити моральний, психологічний і фізичний тиск на сім`ю.

Позивачка постійно підписувала довіреність на чоловіка, оскільки не могла під впливом ліків представляти свої інтереси в різних інстанціях. 26 лютого 2016 року позивачку повезли до нотаріуса, де вона думала, що підписує чергову довіреність, однак насправді підписала згоду на продаж будинку. Оскільки позивачка не усвідомлювала значення своїх дій, тому вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити його вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

До суду 23 липня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву від представника ОСОБА_1 адвоката Суворової Ю.І., згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Відзив ОСОБА_1 мотивує тим, що позивачем не додано жодного доказу, що підтверджує її підстави позову, як стосовно хвороби так і стосовно неможливості керувати своїми діями під час підписання згоди на продаж нерухомості.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси відповідача ОСОБА_1 представляє його адвокат.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що 26 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умова якого ОСОБА_4 продав земельну ділянку, площею 0,12 гектарів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :54:007:0127. Договір посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. та зареєстрований в реєстрі (а.с. 8).

Згідно із пункту 9 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 лютого 2016 року, земельна ділянка, що є предметом цього договору є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , заява на продаж та на укладення договору від імені його дружини ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено 26 лютого 2016 року за реєстровим № 4-229, додана до цього договору та зберігається в справах Шостої одеської державної нотаріальної контори.

26 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. та зареєстрований в реєстрі (а.с. 9).

Згідно із пункту 12 договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року, домоволодіння, що є предметом цього договору є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , заява на продаж та на укладення договору від імені його дружини ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено 26 лютого 2016 року за реєстровим №4-229, додана до цього договору та зберігається в справах Шостої одеської державної нотаріальної контори.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частинами 2 та 3 ст. 65 Сімейного кодексу України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин).

Оспорюючи вказані правочини позивач посилається на те, що вона в момент їх вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому просила визнати їх недійсними на підставі ст. ст. 203, 215, ч.1 ст.225 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

Позивач ОСОБА_3 має діагноз «хвороба Паркінсона», про що свідчить довідка №109/01 видана Університетською клінікою ОДМУ 27 червня 2017 року (а.с. 6).

У період з 09 серпня 2016 року по день видачі довідки, тобто 10 серпня 2016 року ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні університетської клініки Одеського державного медичного університету, про що свідчить відповідна довідка (а.с. 7).

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої про те, що надані довідки, які свідчать про наявність у ОСОБА_3 діагнозу «хвороба Паркінсона» та перебування позивача в серпні 2016 року на стаціонарному лікуванні та наявність інвалідності ІІ групи, не свідчать про неможливість ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій або ж керувати ними 26 лютого 2016 року під час надання дозволу чоловіку на укладення договорів купівлі-продажу, тому у даному випадку підстави для застосування ст. 225 ЦК України не доведені. У таких випадах необхідні спеціальні знання та висновки судових експертів, яких до суду не було надано.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достовірність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони, інших юридично заінтересованих у вирішенні справи осіб та суд.

У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Доводи апелянта, що оспорювані правочини, а саме згода ОСОБА_3 на укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та договорів купівлі-продажу, вчинені на вкрай невигідних для неї умовах, внаслідок впливу тяжкої обставини (хвороби) недоведені та безпідставні, що детально та належним чином обґрунтовано місцевим судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Позивачем, зокрема, не доведено, що за відсутності тяжкої обставини (захворювання) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Суд першої інстанції відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 26 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік