Номер провадження: 22-ц/813/6043/21
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Сєсєрової Є.С., Колеснікова Г.Я.,

розглянула у порядку ст. 369 ЦПК України апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року про роз`яснення ухвали (одноособово суддя Мирончук Н.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

27.07.2018 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2 000 доларів США за курсом НБУ, починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.08.2018 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з такими умовами: ОСОБА_1 бере на себе забов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США (за курсом НБУ, станом на перше число місяця, за який сплачуються аліменти), починаючи з 01.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

10.12.2019 року ОСОБА_2 подала заяву про роз`яснення ухвали суду від 20.08.2018 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року роз`яснено ухвалу суду від 20.08.2018 року про затвердження мирової угоди, а саме, суд роз`яснив, що: рішення суду по цивільній справі №521/12512/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, в резолютивній частині, а саме: ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США щомісячно (за курсом НБУ, станом на перше число місяця, за який сплачуються аліменти), починаючи з 01.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвала суду про затвердження мирової угоди про стягнення аліментів є виконавчим документом. У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди, ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень; ухвала Малиновського районного суду м. Одеси, від 20 серпня 2018 року у цивільній справі №521/12512/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , якою ухвалено про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США щомісячно (за курсом НБУ, станом на перше число місяця, за який сплачуються аліменти), починаючи з 01.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до приписів закону, пред`являється до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі, тобто до 26.07.2033 року.

Відповідач ОСОБА_1 не погодився із ухвалою суду від 18.12.2019 року про роз`яснення ухвали суду від 20.08.2018 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення ухвали про затвердження мирової угоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 :

20.08.2018 року у цивільній справі №521/12512/18 затверджено мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання сплачувати на користь позивачки аліменти на дитину у твердій грошовій сумі, щомісячно еквівалент 1 500 доларів США.

13.02.2019 року державним виконавцем Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі-держвиконавець ВДВС) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а постановою начальника ВДВС скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП №58349154 з виконання мирової угоди з підстав невідповідності ухвали вимогам ЗУ «Про виконавче провадження».

Суд дійшов висновку, що повернення виконавчого документу стягувачу з підстав його не відповідності ЗУ «Про виконавче провадження» свідчить про існування декількох варіантів розуміння змісту судового рішення.

На підставі мирової угоди, сторони дійшли згоди, що ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США щомісяця, починаючи з 01.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Розглядаючи заяву про роз`яснення судового рішення, суддя кардинально змінила мотивувальну та резолютивну частину ухвали від 20.08.2018 року якою замість «бере на себе зобов`язання сплачувати», в ухвалі про роз`яснення змінено спосіб виконання рішення суду та зазначено «стягнути аліменти». Така зміна судового рішення через застосування механізму «роз`яснення судового рішення» впливає на довіру до судової влади та її авторитет.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Постановою начальника ВДВС від 11.10.2019 р., постанова про відкриття виконавчого провадження скасована з підстав не відповідності виконавчого листа вимогам ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», в тому числі, через те, що не зазначено строк пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Суд, першої інстанції, виходячи за межі вимог заяви та змінюючи мотивувальну і резолютивну частину з «бере на себе зобов`язання» на «стягнути аліменти», змінив спосіб виконання рішення суду, що є порушенням норм процесуального права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28.05.1985 року, (п. 57, Series A, № 93), право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. В справі ЄСПЛ "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Вирішуючи питання про роз`яснення рішення, суд не зазначив існування декількох варіантів розуміння змісту судового рішення та змінив зміст судового рішення.

Відзив позивачки ОСОБА_2 зазначає:

Відповідно до приписів ч.2 ст.208 ЦПК України, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом. За імперативними приписами ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених Законом України «Про виконавче провадження» випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

ЄСПЛ у справі „Шмалько проти України від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що ...право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Ухвала Малиновського районного суду м.Одеси від 20.08.2018 р. у справі №521/12512/18 добровільно не виконується.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення в цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 р. зазначено, що роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію.

Ухвалою від 18.12.2019 року у справі №521/12512/18 Малиновським районним судом м. Одеси роз`яснено судове рішення (ухвала) у цивільній справі №521/12512/18. У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Біляївського ВДВС із заявою про примусове виконання, за її заявою було відкрито виконавче провадження.

23.06.2020 року Малиновським районним судом м. Одеси відкрито провадження у справі №521/9936/20 за скаргою ОСОБА_1 на дії посадових осіб Біляївського ВДВС. Під час розгляду справі №521/9936/20, разом із відзивом на скаргу також надавалася копія оскаржуваної ухвали від 18.12.2019 року у справі №521/12512/18 Малиновського районного суду м. Одеси. В ухвалі Малиновського районного суду м. Одеси від 08.07.2020 року описано та надано оцінку оскаржуваній ухвалі від 18.12.2019 року у справі №521/12512/18 Малиновського районного суду м. Одеси. Під час розгляду Одеським апеляційним судом провадження №22-ц/813/7856/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 08.07.2020 року, Біляївським ВДВС 22.10.2020 року, разом із відзивом на скаргу, надавалася копія оскаржуваної ухвали від 18.12.2019 року у справі №521/12512/18 Малиновського районного суду м. Одеси. ОСОБА_2 , разом із заявою на ім`я судді Драгомерецького М.М. також надавалась копія оскаржуваної ухвали від 18.12.2019 року у справі №521/12512/18 Малиновського районного суду м. Одеси.

Апелянт декілька разів отримував, а також ознайомлювався із оскаржуваною ухвалою від 18.12.2019 року у справі №521/12512/18 і не навів належних аргументів, які свідчили б про існування в нього перешкод у реалізації його права на апеляційне оскарження ухвали суду від 18.12.2019 року з моменту отримання оскаржуваної ухвали.

Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість поновлення строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ з прав людини від 20.02.2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Апелянт хибно й помилково зазначає, що суд нібито змінив мотивувальну та резолютивну частину. Аналізуючи текст оскаржуваної ухвали, з`ясовується, що у тексті неодноразово згадується категорія справи про стягнення аліментів..., згідно до Загального класифікатора спеціалізацій суддів та категорій справ, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 21.12.2018 р. № 622. Оскаржувана ухвала повністю відповідає вимогам закону, вмотивована й обґрунтована.

У січні 2021 року, через погрози з боку апелянта, побоюючись за свою безпеку та безпеку дітей, позивачка звернулася із заявою в поліцію.

Починаючи с серпня місяця 2019 року ОСОБА_1 не сплачує аліменти та не приймає участі у вихованні дитини, вчиняє всілякі дії щодо ухилення сплати аліментів та затягуванню судових процесів.

Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Виконавче провадження відкрито з виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/12512/18 від 20 серпня 2018 р. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). Апелянт нехтував й зловживав власними процесуальними правами щодо можливості оскарження рішення суду тривалий час. Апелянт намагається шляхом подання різноманітних скарг ухилитися від сплати аліментів та виконання рішення суду. Рішення суду тривалий час не виконується. Справа вперш чергу стосується забезпеченню інтересів дитини.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Задовольняючи заяву позивачки ОСОБА_2 щодо роз`яснення ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20.08.2018 року про укладення мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання свідчить про існування декількох варіантів розуміння змісту судового рішення, що призвело до порушення фундаментальних принципів правосуддя та інтересів дитини (а.с. 68-71).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

За заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення (ст. 271 ч.ч.1-3 ЦПК України).

27.07.2018 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2 000 доларів США за курсом НБУ, починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття (а.с.1,2).

Ухвалою суду від 13.08.2018 року справу призначено до розгляду у порядку загального провадження, із призначенням справи у підготовче судове засідання на 20.08.2018 року (а.с.18,19).

17.08.2018 року сторони подали до суду клопотання про затвердження судом між ними мирової угоди від 01.08.2018 року (а.с.22,23).

20.08.2018 року представник відповідача і позивачка подали заяви про розгляд справи 20.08.2018 року за їхньої відсутності (а.с.24-28).

Згідно довідки суду від 20.08.2018 року, сторони не були присутні у судовому засіданні 20.08.2018 року (а.с.29).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.08.2018 року затверджено мирову угоду від 01.08.2018 року , укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з наступними умовами: ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США щомісяця (за курсом НБУ, станом на перше число місяця, за який сплачуються аліменти), починаючи з 01.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 30-32).

Виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою (ст. 208 ч.1 ЦПК України).

Згідно п.1 мирової угоди від 01.08.2018 року між позивачкою та відповідачем, «Відповідач бере на себе зобов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі…». Мирова угода не містить пунктів домовленостей між сторонами щодо порядку та способів її виконання (а.с.23).

Ухвала суду від 20.08.2018 року про затвердження мирової угоди також не зазначає порядок і способи її виконання (а.с.30-32).

10.12.2019 року ОСОБА_2 , у порядку ст. 271 ЦПК України, звернулась із заявою про роз`яснення ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20.08.2018 року про затвердження мирової угоди в частині, що стосується порядку її примусового виконання (а.с. 43-45).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року, із посиланням на ст. 271 ЦПК України, суд першої інстанції роз`яснив, що: рішенням суду у цивільній справі №521/12512/18, ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США щомісячно (за курсом НБУ), починаючи з 01.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також, що ухвала суду про затвердження мирової угоди про стягнення аліментів є виконавчим документом, і, у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди, ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень; ухвала Малиновського районного суду м. Одеси, від 20.08.2018 року у цивільній справі №521/12512/18, якою ухвалено про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі, еквівалентному 1 500 доларів США щомісячно (за курсом НБУ), починаючи з 01.08.2018 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до приписів закону, пред`являється до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі, тобто до 26.07.2033 року (а.с. 68-71).

З огляду на умови мирової угоди від 01.08.2018 року (п.1 мирової угоди, а.с.23) і резолютивної частини ухвали суду від 20.08.2018 року, якою затверджено мирову угоду, « ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі (а.с.32).

У розумінні ст. 271 ЦПК України, роз`ясненню підлягає судове рішення, яким вирішено спір по суті, тобто воно впливає на права, обов`язки та інтереси учасників судового провадження. Роз`яснення судового рішення є одним із способів усунення його недоліків, без виправлення і постановления додаткового рішення судом.

Суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання (постанова ВС від 24.07.2020 року у справі №128/2734/17).

Резолютивна частина ухвали суду від 20.08.2018 року про затвердження мирової угоди зазначає: « ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти» і відповідає домовленостям сторін, яких вони дійшли, підписуючи 01.08.2018 року мирову угоду (п.1 мирової угоди, а.с.23,32).

Разом з тим, резолютивна частина ухвали суду від 18.12.2019 року про роз`яснення ухвали суду від 20.08.2018 року зазначає, що: «…ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 20.08.2018 року у цивільній справі №521/12512/18, якою ухвалено про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 ».

Відповідно до ч.1 ст. 271 ЦПК України, суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Суд першої інстанції, приймаючи 18.12.2019 року ухвалу про роз`яснення ухвали від 20.08.2018 року щодо затвердження між сторонами мирової угоди, змінив зміст судового рішення, оскільки зазначив, що: «…ухвала Малиновського районного суду м. Одеси, від 20.08.2018 року у цивільній справі №521/12512/18, якою ухвалено про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 ».

Суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ст. 435 ч.1 ЦПК України).

Заява позивачки від 10.12.2019 року щодо роз`яснення ухвали суду від 20.08.2018 року фактично стосується встановлення порядку і способу її примусового виконання, оскільки у заяві позивачка зазначила, що ВДВС хибно та повільно тлумачить зміст ухвали щодо строків пред`явлення її до виконання, а також можливості застосування заходів примусового виконання.

За таких обставин, ухвала суду від 18.12.2019 року не може залишатись без змін і підлягає скасуванню.

Доводи представника відповідача ОСОБА_1 у скарзі, що суд змінив резолютивну частину ухвали про затвердження мирової угоди від 20.08.2018 року із «бере на себе зобов`язання» на «стягнення», - прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення.

Доводи позивачки ОСОБА_2 у відзиві на скаргу, що: апелянт декілька разів отримував, а також ознайомлювався із оскаржуваною ухвалою від 18.12.2019 року у справі №521/12512/18 і не навів належних аргументів, які свідчили б про існування в нього перешкод у реалізації його права на апеляційне оскарження ухвали суду від 18.12.2019 року з моменту отримання оскаржуваної ухвали; апелянт хибно й помилково зазначає, що суд нібито змінив мотивувальну та резолютивну частину, оскільки аналізуючи текст оскаржуваної ухвали, з`ясовується, що у тексті неодноразово згадується категорія справи - про стягнення аліментів..., згідно до загального класифікатора спеціалізацій суддів та категорій справ, затвердженого наказом Державної судової адміністрації від 21.12.2018 р. № 622, оскаржувана ухвала повністю відповідає вимогам закону, вмотивована й обґрунтована; у січні 2021 року, через погрози з боку апелянта, побоюючись за свою безпеку та безпеку дітей, позивачка звернулася із заявою в поліцію; починаючи с серпня місяця 2019 року ОСОБА_1 не сплачує аліментів та не приймає участі у вихованні дитини, вчиняє всілякі дії щодо ухилення сплати аліментів та затягуванню судових процесів; апелянт нехтував й зловживав власними процесуальними правами щодо можливості оскарження рішення суду тривалий час і намагається шляхом подання різноманітних скарг ухилитися від сплати аліментів та виконання рішення суду; рішення суду тривалий час не виконується, - до уваги не приймаються.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк.

Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі "Мельник проти України" ( 974_037 ) (Melnyk v. Ukraine), N 23436/03, пункти 22-23, від 28.03.2006 року) (п.п.33,34 рішення ЄСПЛ від 20.06.2011 року по справі «Перетяка та Шереметьев проти України").

У рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що суд сповіщав відповідача про надходження до суду 10.12.2019 року заяви ОСОБА_2 щодо роз`яснення ухвали суду від 20.08.2018 року (а.с.60,62).

18.12.2019 року заява про роз`яснення ухвали суду від 20.08.2018 року розглянута за відсутності сторін, зокрема за відсутності відповідача, щодо якого відсутні відомості про належне сповіщення про розгляд заяви 18.12.2019 року (а.с.67-71).

Надіслана відповідачу поштою копія ухвали суду від 18.12.2019 року не вручена з відміткою: «за спливом строку», що не є належним сповіщенням (а.с.76).

Приписи ЦПК України, як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи (п.47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі № 752/11896/17).

Лише 24.12.2020 року представник відповідача ознайомився із ухвалою суду від 18.12.2019 року, що свідчить про поважність причин пропуску строку (а.с.85,86).

Апеляційний суд, зазначивши, що розгляд справи без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є формальним міркуванням, не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення власного рішення. При цьому висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його. Проте таких обставин судом не установлено (постанова Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі №295/5011/15-ц).

Можлива обізнаність відповідача про наявність ухвали суду від 18.12.2019 року в інших справах, за вказаних обставин, не є підставою для ствердження про відсутність у відповідача поважних причин для поновлення строку на оскарження судового рішення у даній справі.

Виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені мировою угодою.

Зі змісту мирової угоди від 01.08.2018 року (п.1 мирової угоди, а.с.23) і резолютивної частини ухвали суду від 20.08.2018 року, якою затверджено вказану мирову угоду, вбачається, що « ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання сплачувати…..аліменти…». Ні мирова угода, ні ухвала суду від 20.08.2018 року не містять вказівок, що ОСОБА_1 погоджується саме на стягнення аліментів.

На підставі ухвали суду від 18.12.2019 року відбулась зміна змісту резолютивної частини ухвали суду від 20.08.2018 року, що є порушенням ч.1 ст. 271 ЦПК України.

Доводи стосовно того, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, висловлює на адресу позивачки погрози не стосуються питань, які вирішувались ухвалою суду від 18.12.2019 року.

Справа стосується матеріального забезпечення дитини, разом з тим, ствердження позивачки, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, звертаючись зі скаргою на судове рішення, безпідставні, оскільки конституційне право на участь у розгляді справи в суді, а також бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду, не є формальним порушенням права особи на доступ до суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми процесуального права ст. 271 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення заяви про роз`яснення судового рішення, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 141 ч.ч.1,2,7 ЦПК України).

Позивачка звільнена від сплати судових витрат. Понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.ч.1,2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2019 року про роз`яснення ухвали скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про роз`яснення ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року про затвердження мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 30.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова