Номер провадження: 22-ц/813/6324/21
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сіржанта Юрія Володимировича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування власністю та вселення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні ј частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до вказаної квартири. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що їй на праві власності належить ј частка квартири у праві спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_2 . Протягом тривалого часу відповідачка перешкоджає позивачці користуватися належною їй часткою квартири, не впускає її до житла та не надає ключів від квартири. Позивач зверталася до органів поліції, проте вони рекомендували їй звернутися до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні ј часткою квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 у зазначену квартиру.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Сіржант Юрій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Сіржант Ю.В. в судове засідання до Одеського апеляційного суду не з`явилися.

Відповідач ОСОБА_1 про причини не явки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не подавала.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Сіржанта Ю.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що він вимушений дотримуватися самоізоляції у зв`язку з хворобою члена сім`ї з доданням результатів медичного обстеження ОСОБА_3 .

Присутні в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Адабаш С.А. заперечували проти відкладення розгляду справи, посилаючись на недостатність представлених представником відповідача документів щодо відсутності в судовому засіданні та звернувши при цьому увагу на розумність строку розгляду справи в апеляційному порядку та що явка учасників справи до апеляційного суду не є обов`язковою.

Колегія суддів оглянувши документи адвоката Сіржанта Ю.В. про відкладення розгляду справи зазначає, що адвокатом Сіржант Ю.В. не додано документального підтвердження факту проживання з хворою ОСОБА_4 за однією адресою. Крім того не надано доказів, що адвокат Сіржант Ю.В., який здійснює адвокатську діяльність на індивідуальній основі, дійсно пішов на самоізоляцію по всіх справах, в яких він здійснює представництво клієнтів у вказаний період часу. Такий доказ, виходячи з принципу добросовісності адвоката може бути зокрема офіційною заявою про самоізоляцію з перерахуванням у цій заяві номерів всіх судових справ, в яких адвокат Сіржант Ю.В. має брати участь в якості представника на період оголошеної самоізоляції, назви судових органів, дат і часу призначених судових засідань, копії квитанцій про направлення аналогічної за змістом заяви рекомендованою поштою до судових органів та доданням квитанцій про оплату поштових послуг.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги розумні строки розгляду справи у колегії суддів відсутні достатні підстави для відкладення розгляду справи в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

- згідно з договором дарування, посвідченого 15.11.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А., ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_6 на підставі довіреності, подарував, а ОСОБА_2 прийняла у власність (дар) ј частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею - 28,8 кв.м. (а.с.11-14);

- зазначений договір зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 15.11.2019 року, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2019 року (а. с. 9);

- листом Київського відділу поліції в м. Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області від 26.04.2018р. позивачу рекомендовано звертатися до суду в приватному порядку для відстоювання своїх законних інтересів (а.с.15).

Як пояснила в судовому засіданні позивач, відповідач не впускає її до зазначеної квартири, здає квартиру квартирантам, вона викликала поліцію з цього приводу, зверталася до дільничного інспектора, однак ці дії ніякого результату не дали.

В судовому засіданні відповідач пояснила, що позивач телефонувала їй та в погрозливій формі вимагала надати ключі від квартири, інакше вона виламає двері, на що відповідач сказала, щоб позивач надала їй правовстановлюючий документ. Крім того, в судовому засіданні відповідач підтвердила, що у позивача немає ключів від квартири, вона їх їй не дасть та до квартири не впустить.

Допитана в судовому засіданні свідок позивача ОСОБА_7 пояснила, що позивача знає приблизно 3,5 року, вона проживає в комунальній квартирі АДРЕСА_3 , де також проживає і свідок. Свідок також зазначала, що вона з позивачем один раз ходили до спірної квартири, однак їх туди не впустили. Вони були змушені викликати поліцію, написали заяву та зверталися до дільничного інспектора з приводу вселення, однак позитивних результатів це не дало, так як дільничний інспектор не зміг домовитися з відповідачем. Крім того, свідок вказувала на те, що мати позивача, яка приїздила до позивача також намагалася мирно домовитися з відповідачем та хотіла зупинитися у відповідача, однак відповідач створила такі умови, що мати позивача не захотіла у неї залишатися.

Згідно ст.ст.316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи наріч (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Встановивши, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 : позивач - у розмірі ј частки, а відповідач ѕ часток та що між сторонами існують неприязні відносини, оскільки відповідач не надає можливість позивачу вселитися у спірну квартиру, про що свідчать докази, надані позивачем в судовому засіданні та не спростовано і не заперечується і самим відповідачем, суд першої інстанції з посиланням на ст. 386 ЦК України набув правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю та вселення позивача у квартиру АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно струкіурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сіржанта Юрія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18.10.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк