УХВАЛА

іменем України

23 жовтня 2021 року м. Токмак

Суддя Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В.

розглянувши матеріали справи №328/2808/21 (провадження № 2-о/328/71/21), подані в порядку окремого провадження, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту, що має юридичне значення,-

встановив:

Заявник, ОСОБА_1 , звернулася до суду із заявою заінтересована особа: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити неправильність запису про шлюб № 19 від 14 травня 1959 року, складеному виконавчим комітетом Кумачівської сільської ради Старобешівського району Донецької області в частині зазначення національності нареченої та зобов`язати Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві внести відповідні виправлення у записи актів цивільного стану про шлюб № 19 від 14 травня 1959 року, складеному виконавчим комітетом Кумачівської сільської ради Старобешівського району Донецької області, змінивши національність нареченої з «росіянка» на «німка».

В обґрунтування заяви вказує, що свідоцтво про народження видане на ім`я ОСОБА_1 , національність в свідоцтві не зазначено, батьком записаний ОСОБА_3 , національність німець, матір`ю записана ОСОБА_4 , національність росіянка. ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявниця вступила в шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_1 . В свідоцтві про одруження виданого виконавчим комітетом Кумачівської сільської ради Старобешівського району Донецької області на підставі актового запису про шлюб № 19 від 14 травня 1959 року, складеного виконавчим комітетом Кумачівської сільської ради Старобешівського району Донецької області, в свідоцтві зазначені відомості про заявницю: ОСОБА_1 , національність у свідоцтві не зазначена.

Згідно з витягу з актового запису про шлюб в ньому зазначено національність нареченої росіянка. З даними відомостями про її національність, внесени в актовий запис про шлюб № 19 від 14 травня 1959 року, вона не погоджується, вказує, що вони не відповідають дійсності, адже вона була уродженою німкенею, оскільки її батько мав національність - німець, про що зазначено в її свідоцтві про народження.

В серпні 2021 року вона звернулась до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві з приводу зміни в актовому записі про шлюб щодо її національності.

Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовив в унесенні змін до актового запису цивільного стану та роз`яснив порядок оскарження даної відмови.

Підставою для відмови зазначено про неможливість змінити в актовому записі про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 ) № 19 від 14 травня 1959 року, складеному виконавчим комітетом Кумачівської сільської ради Старобешівського району Донецької області, відомості щодо національності нареченої з «росіянка» на «німка», у зв`язку з тим, що батьки заявниці мають приналежність до різних національностей, батько - німець, мати - росіянка, що унеможливлює встановлення факту приналежності заявниці саме до національності «німка», та у зв`язку з чисельними розбіжностями у написанні родового прізвища заявниці ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) в свідоцтві та в актовому записі про народження заявниці та ОСОБА_1 в свідоцтві та в актовому записі про шлюб заявниці, та на підставі пункту першого статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та пунктів 1.1, 2.12, 2.20 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 р. № 96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793. Такі зміни в актові записи не вносяться.

З поданої до суду заяви та доданих документів слідує, що встановлення факту приналежності заявниці до національності «німка» та внесення відповідних змін щодо національності до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян є необхідним для відродження її національної ідентичності по лінії батька, реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями наданими Федеративною республікою Німеччина, зокрема вивчення німецької культури, мови та встановлення національних зв`язків, спрощеного порядку в`їзду до Німеччини, її спілкування та спілкування членів її родини з рідними, які проживають в Німеччині.

Розглянувши заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину у особи, яка законодавством України не віднесена до кола спадкоємців за законом).

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України).

Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року N 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року N 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством.

Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил).

Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.

Згідно із пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила), відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Так, в даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року N 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Відповідно до роз`яснень викладених в Листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності.

Посилання у заяві ОСОБА_1 на роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 липня 1995 N 12 «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», на абзац 2 пункту 3, де зазначено, що згідно з цим Законом і Правилами суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану як у випадках невиправлення органами реєстрації актів громадянського стану помилок, допущених при складанні актового запису, так і при відмові зазначених органів внести в ці записи передбачені законодавством зміни (прізвища, імені, по батькові тощо) і доповнення (наприклад, про національність і громадянство батьків), суд не бере до уваги. Ці роз`яснення не відповідають чинному законодавству України, яким зазначення національності особи в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС не передбачено. Оскільки зазначена постанова була прийнята понад 20 років тому, тобто до прийняття Конституції України та чинних ЦК України, Сімейного кодексу України, ЦПК та КАС України, то надані в ній роз`яснення не відповідають чинному законодавству України і не можуть братися до уваги.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 липня 1995 N 12 «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» зазначено, що відповідно до ст. 161 КпШС суд розглядає в порядку окремого провадження за правилами глави 36 ЦПК справи про встановлення неправильності записів при реєстрації в державних органах актів народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, зміни прізвища, імені та по батькові громадянина в тому разі, коли органами реєстрації актів громадянського стану відмовлено заявникові у внесенні змін до записів у актах громадянського стану або коли з цього приводу є спір між заінтересованими особами (між заявником і особами, інтереси яких може зачепити зміна запису, оскільки у них, у зв`язку з цим, виникнуть певні обов`язки).

За правилами глави 36 ЦПК судами розглядаються також заяви про анулювання поновлених або повторно складених актів громадянського стану у разі виявлення первинних записів (ст. 161-1 КпШС). Заява про анулювання поновленого або повторно складеного актового запису приймається до провадження суду, коли заявник звертався з такою заявою до органу реєстрації актів громадянського стану і йому відмовлено в анулюванні цього запису за висновком Ради міністрів Автономної Республіки Крим, виконавчого комітету обласної, Київської чи Севастопольської міських Рад народних депутатів, а також коли є спір між заінтересованими особами.

Кодекс про шлюб та сім`ю України, введено в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року N 2006-VII. Цей кодекс втратив чинність зі вступом у дію Сімейного кодексу України, крім розділу V "Акти громадянського стану", який зберігає свою чинність у частині, що не суперечить Сімейному кодексу України від 10 січня 2002 року N 2947-III, до прийняття спеціального закону. Розділ V цього Кодексу втратив чинність згідно із Законом України від 1 липня 2010 року N 2398-VI.

Відповідно до Цивільного процесуального кодексу України 1963 року (глава 36 ЦПК) можна було встановити неправильність запису в актах цивільного стану в порядку окремого провадження за умови, що органи реєстрації актів цивільного стану при відсутності спору про цивільне право відмовилися внести виправлення до зробленого актового запису.

Цивільний процесуальний кодекс України 1963 року (введено в дію з 1 січня 1964 року Законом Української РСР від 18 липня 1963 року), цей кодекс втратив чинність з 1 вересня 2005 року (згідно з Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року N 1618-IV).

Так, нормативно-правові акти, Кодекс про шлюб та сім`ю України та Глава 36 ЦПК, які регламентували порядок розгляду таких справ втратили чинність.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 07.07.95 № 12 «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» втратила актуальність у зв`язку із запровадженням адміністративного судочинства в Україні, прийняттям Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (далі - КАС України) та нового ЦПК України.

Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовив в унесенні змін до актового запису цивільного стану та роз`яснив порядок оскарження даної відмови, де зазначив, що вказана відмова може бути оскаржена в судовому порядку, відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з відмовою органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до відповідного актового запису на підставі заяви особи між особою та органом державної реєстрації актів цивільного стану можуть виникати спори.

Частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують право кожного шукати захисту своїх прав і свобод у суді, оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як зазначено в абзаці третьому частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», заявник має право оскарження відмови органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану у судовому порядку; така можливість прямо передбачена пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання.

Категорія справ, пов`язаних із спорами, що виникають у зв`язку з відмовою органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актових записів цивільного стану, є окремою категорією судових справ, яка має свої особливості. Об`єктом спору у таких справах є відповідний актовий запис цивільного стану, а безпосереднім предметом розгляду судами адміністративної юрисдикції - рішення відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у формі висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Не підлягають розгляду в порядку окремого провадження вимоги про встановлення фактів належності до певної національності (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі N 398/4017/18).

Таким чином, вимоги заявниці не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, за правилами окремого провадження, а тому у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, де заінтересованою особою є Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) необхідно відмовити.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок суду узгоджується з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року по справі № 760/19921/16-ц (провадження № 61-147 св 17), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 р. по справі № 398/4017/18.

Крім того, Верховний суд в Огляді від 27 листопада 2020 року назвав не ефективні способи захисту, спори, які не охоплюються юрисдикцією судів (не є юридичними), - про зобов`язання змінити національність (постанова ВП ВС, 11.09.2019, справа N 810/2732/18 (провадження N 11-388апп19).

Верховний суд в Огляді від 08 червня 2021 року «Застосування судом ефективного способу захисту порушеного права. Актуальна практика Верховного Суду. Новела «Ефективний спосіб судового захисту»: нормативне регулювання, імплементація міжнародних стандартів та практики ЄСПЛ» вказав, що не підлягають розгляду в судах про зобов`язання змінити національність (постанова ВП ВС, 11.09.2019, справа N 810/2732/18 (провадження N 11-388апп19).

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, вимоги заявниці не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, за правилами окремого провадження, а тому у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, де заінтересованою особою є Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) необхідно відмовити.

Керуючись ст. 186, ст. 258-261, 293, 315, 318, 353-355 ЦПК України, суддя -

постановив:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі №328/2808/21 (провадження № 2-о/328/71/21), в порядку окремого провадження, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвалу надіслати заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: