ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року

м. Черкаси

справа № 707/40/21 провадження № 22-ц/821/813/21 категорія 302000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

06 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 08 червня 1985 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 .. Шлюб розірваний 22 листопада 2018 року на підставі заочного рішення по справі №707/1717/18.

Земельна ділянка кадастровий номер :04:001:0195 була отримана подружжям в період шлюбу, на підставі рішення №17-3/VI Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 29 травня 2012 року «про передачу земельної ділянки у приватну власність», а саме для особистого селянського господарства загальною площею 0,4004 га. Земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4004 га., Яснозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області передала у приватну власність на підставі рішення №17-3/VI до 12 червня 2012 року, категорія призначення ділянки - сільськогосподарського призначення.

В листопаді 2020 року позивач отримав позовну заяву з додатками (справа 707/2189/20) і з`ясував, що його дружина ОСОБА_3 12 липня 2018 року подарувала земельну ділянку кадастровий номер :04:001:0195 - ОСОБА_2 .

Позивач зазначив, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Позивач вважає, що, при посвідченні договору дарування земельної ділянки від 12 липня 2018 року нотаріус нотаріус не врахувала, що така земельна ділянка підпадає під дію мораторію, визначеного розділом б) п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Отже, відмовитися від права власності на земельну ділянку можна щодо земель будь-якого цільового призначення, крім тих, які підпадають під дію заборони відчуження (мораторію), встановленого пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України. Угода про перехід права власності на земельну ділянку по своїй суті є її відчуженням, а, отже, відмовитися від права власності на землі товарного сільськогосподарського виробництва та земельні ділянки, що виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, не можна.

Крім цього, право власності на земельну ділянку у 2018 році повинно підтверджується документами, оформленими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При цьому, правочини щодо відчуження земельної ділянки посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно.

Проте, у відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249 відсутні дані про те, що дарувальник підтвердив своє право власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку кадастровий номер :04:001:0195.

Отже, при оформленні договору дарування нотаріусом не долучено інформаційний витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за дарувальником ОСОБА_3 .

Такі дані в реєстрі відсутні, так-як ОСОБА_3 не звернулась до реєстратора для підтвердженням прав власності на земельну ділянку. По-третє, нотаріус при посвідченні договору дарування повинен був перевіряти місце реєстрації осіб, як дарувальника так і обдарованого на підставі паспортних даних.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Проте, ОСОБА_1 не надавав письмову нотаріально посвідчену згоду щодо дарування земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0195.

Крім того, враховуючи інформаційну довідку №231874355 від 10 листопада 2020 року, державному нотаріусу першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. було відомо, що дарувальник ОСОБА_3 під час проведення правочину була у шлюбі.

Також, Законом України «Про особисте селянське господарство» не передбачено передачу земельної ділянки у власність договорами (дарування, купівлі-продаж), окрім, як у спадкування.

Враховуючи вищенаведене, вбачається, що при оформленні відповідачу договору дарування на право власності на спірну земельну ділянку особистого селянського господарства, нотаріусом не було дотримано всіх вимог закону, тобто були допущені порушення, а отже договір дарування є нікчемним. На підставі наведеного, договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки розпоряджатися спільною сумісною власністю ОСОБА_3 не мала необхідних обсягів цивільної правоздатності.

ОСОБА_3 , без згоди позивача уклала договір з відповідачкою у 2018 році, який порушує право позивача на земельну ділянку для особистого селянського господарства, такі дії відповідача суперечать вимогам Конституції України, а саме: гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основних свобод та ст. 41 Конституції України.

Необхідним та доцільним способом захисту права позивача, є витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки для особистого селянського господарства, як останнього набувача.

Право позивача витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену нікчемність договору і безпідставність її відчуження на користь ОСОБА_4 передбачене у чинному законодавстві України.

Таким чином ОСОБА_1 вважає, що зазначена земельна ділянка кадастровий номер :04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства загальною площею 0,4004 га. має бути витребувана із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 .

Позивач просив суд витребувати земельну ділянку кадастровий номер :04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства, загальною площею 0,4004 га. у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що земельна ділянка, площею 0,4004 га, розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:001:0195, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , хоча дана обставина вже була предметом розгляду цивільної справи № 707/1822/18, у якій судом прийнято відповідне рішення.

Однак зважаючи, на нові підстави звернення ОСОБА_1 з позовом до суду, суд врахувавши та перевіривши останні, прийшов до висновку про те, що спірна земельна ділянка до відчуження її ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , була особистою приватною власністю колишньої дружини позивача - ОСОБА_3 , яка зареєструвала своє право власності не неї 07 вересня 2012 року, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯК№ 369939.

Суд не прийняв твердження позивача про те, що право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку виникло 29 травня 2012 року. Рішення Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від №17-3/VI від 29 травня 2012 року є підставою для виникнення права власності на землю, однак право власності на земельну ділянку виникає у особи після державної реєстрації. Оскільки державний акт отриманий ОСОБА_3 07 вересня 2012 року, на дані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, яким статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Враховуючи, що земельну ділянку площею 0,4004 га, розташовану в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:001:0195, ОСОБА_3 отримала безоплатно, внаслідок приватизації, зареєструвавши своє право на неї 07 вересня 2012 року, дана земельна ділянка не є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . У зв`язку з чим ОСОБА_3 мала право відчужити належну їй земельну ділянку третій особі, на підставі договору дарування, не потребуючи згоди чоловіка. Оскільки позивач не довів своє право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, відсутні підстави вважати укладений договір дарування земельної ділянки від 12 липня 2018 року нікчемним та витребовувати земельну ділянку площею 0,4004 га, розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:001:0195 з законного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Твердження представника позивача про те, що колишнє подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є членами особистого селянського господарства, для діяльності якого була надана спірна земельна ділянка, суд оцінив критично. У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження даної обставини, у зв`язку з чим викладені в поясненні доводи представника позивача - адвоката Фонрабе А.В. суд визнав надуманими, і такими, що не відповідають дійсності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2021 року, як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Судові витрати стягнути з відповідача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд не в повній мірі врахував те, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (на підставі нікчемного договору), відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Крім того, є помилковим висновок суду про критичне оцінення членства позивача в особистому селянському господарстві, що суперечить вимогам ЗУ «про особисте селянське господарство».

Також, зазначено, що хоча право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства було зареєстровано дружиною позивача, проте, земельна ділянка набута під час шлюбу, а тому відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, суд не врахував, що право, посвідчене державними актами є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи статей 116, 118 ЗК України є підстава для скасування рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 зазначено, що доводи, що приведені в апеляційній скарзі є необґрунтованими і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Зазначено, що власність у сім`ї існує в двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Спірна земельна ділянка набута ОСОБА_3 є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям. Право власності на земельну ділянку оформлено на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 369939 від 07 вересня 2012 року.

Тому, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 немає, оскільки земельна ділянка перебуває у відповідача у приватній власності, набута така земельна ділянка у законний спосіб і під час оформлення прав на неї вона не перебувала під дією мораторію.

У відповіді на відзив, що надійшов від ОСОБА_1 зазначено, що доводи відзиву на апеляційну скаргу є необгрунтованими і спростовують доводів апеляційної скарги.

Зазначив, що земельна ділянка кадастровий номер :04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства є спільним майном подружжя, а тому під час укладення договору дарування від 12 липня 2018 року згода позивача повинна була бути обов`язковою. Оскільки такої згоди не було, тому і договір дарування є нікчемним. А відтак позивач має повне право на витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Вважає, що рішення суду є незаконним та підлягає до скасування, а порушене право позивач захисту шляхом задоволення його позовних вимог.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено категорії справ, що відносяться до малозначних.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Підстав для застосування положень ч.3 ст.369 ЦПК України встановлено не було.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Судом враховано обставини та визначено, що розгляд такої справи не становить значної складності, оскільки матеріали справи містять всі необхідні докази для правильного вирішення спору.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Апеляційний суд створив учасникам процесу у даній справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц від 18 травня 2018 року).

За таких обставин дану справу призначено до розгляду в апеляційному суді в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки виконкому Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 14 серпня 2018 року №1757, ОСОБА_1 з 01 вересня 1987 року зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 і має такий склад сім`ї: ОСОБА_3 - дружина; ОСОБА_5 - дочка, ОСОБА_6 - син.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08 червня 1985 року - розірвано.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 29 травня 2012 року №17-3/VI «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», затверджено технічну документацію із землеустрою по складанню документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , розроблену Черкаським міськрайонним відділом регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру». Надано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею - 0,4004 га. Земельну ділянку віднесено до категорії земель - землі сільськогосподарського призначення.

З договору дарування земельної ділянки від 12 липня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 від імені якої діяв ОСОБА_7 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла в дар земельну ділянку, площею 0,4004 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори - Починок Ю.В.

Передана в дар земельна ділянка належала дарувальнику - ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯК№ 369939 від 07 вересня 2012 року, в якому вказано, що земельна ділянка, площею 0,4004 га, розташована в АДРЕСА_1 , має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:001:0195.

Підставою видання державного акту про право власності на земельну ділянку стало рішення Яснозірської сільської ради від 29 травня 2012 року №17-3/VI.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2020 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0195, площею 0,4004 га, що розташована у АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 1-2188, виданого 12липня 2018 року державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року по цивільній справі № 707/1822/18, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: Перша Черкаська державна нотаріальна контора про визнання житлового будинку з надвірними спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання договорів дарування недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності, визнання права власності - відмовлено повністю.

У мотивувальній частині даного рішення суду зазначено, що: «Як наслідок земельна ділянка, площею 0,4004 га, розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_3 не підлягає розподілу між подружжям».

З матеріалів справи вбачається, що предметом позовних вимог є захист майнового права шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно зіслався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 серпня 2020 року по справі № 626/4/17, де зазначено, що відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Районним судом було враховано, що вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України « Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 1466 від 17 травня 2021 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року.

Статтю 57 СК України було доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, із врахуванням вищевикладеного та вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Ст. 125 ЗК України визначає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обгрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ч. 3 ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно встановив ту обставину, що земельна ділянка площею 0,4004 га, розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:001:0195, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Крім того, районний суд врахував, що дана обставина вже була предметом розгляду цивільної справи № 707/1822/18, у якій судом прийнято відповідне рішення, згідно з яким було встановлено, що спірна земельна ділянка до відчуження її ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , була особистою приватною власністю колишньої дружини позивача - ОСОБА_3 , яка зареєструвала своє право власності не неї 07 вересня 2012 року, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯК№ 369939.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що право, посвідчене державними актами є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи статей 116, 118 ЗК України є підстава для скасування рішення суду не спростовуються висновків суду, оскільки вони є лише надуманими трактуваннями позивача, які не підтверджуються матеріалами справи та не базуються на нормах чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, висновок районного суду про те, що ОСОБА_3 мала право відчужити належну їй земельну ділянку третій особі, на підставі договору дарування, не потребуючи згоди чоловіка є правильним, як і мотиви про недоведеність ОСОБА_1 своїх позовних вимог обґрунтованими доказами, які мають значення для вирішення справи.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

Л.В. Нерушак