Справа №642/4404/20
Провадження №2/642/37/21
13 травня 2021 року м. Харків
Ленінський районний суд м.Харкова у складі:
головуючого судді Гримайло А.М.
за участю секретаря Старікова О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі договору дарування квартири на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про склад сім`ї виданої за електронним запитом від
15/06/2020 року за № 31491709-bc23-4484-bff6-e36d41215418 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни :
Власник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 11.06.2008 року;
Колишня дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 01.08.2007 року;
Син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 03.02.2009 року;
Син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 07.02.2012 року.
Однак, ОСОБА_2 , не проживає в житловому приміщенні з 2014 року. Комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться.
Шлюб між позивачем і відповідачкою розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 30 червня 2020 року.
На теперішній час відповідачка мешкає у РФ, де одружилась, народила дитину та мешкає постійно.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 01.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження по справі з викликом сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позов не надав.
Відповідач неодноразово надавала суду заяви з проханням відкласти розгляд справи, ув`язку з вагітністю та народженням дитини в РФ, однак на теперішній час відсутні поважні причини для відкладення розгляду справи.
Крім того відповідач не скористалась своїм правом на відзив та представництво в суді.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст. 280 ЦПК України в заочному порядку.
Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування квартири на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про склад сім`ї виданої за електронним запитом від
15/06/2020 року за № 31491709-bc23-4484-bff6-e36d41215418 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни :
Власник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 11.06.2008 року;
Колишня дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 01.08.2007 року;
Син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 03.02.2009 року;
Син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 07.02.2012 року.
Однак, ОСОБА_2 , не проживає в житловому приміщенні з 2014 року. Комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться.
Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні я, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили.
18 жовтня 2019 року Відповідач отримала громадянство РФ і вибула туди на постійне місце проживання. Мешкає відповіачка у Росії з 2014 року, періодично приїжджає в Україну в гості до дітей.
Шлюб між позивачем і відповідачкою розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 30 червня 2020 року.
22.09.2020 відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_5 в відділі запису актів громадянського стану Адміністрації м.Кирми Тверської області РФ.
ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Тверь РФ відповідачка народила дитину ОСОБА_6 .
Відповідачка ОСОБА_2 не мешкала в квартирі з 2014 року, особистих речей відповідачки в квартирі не має, комунальні платежі за квартиру вона не сплачувала, житлом не цікавиться, участі у підтриманні житла у задовільному стані не приймає.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Вказана позиція відповідає висновку, викладеному в постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.
У даній справі судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, який зареєстрований у квіртирі АДРЕСА_2 .
Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналогічна правова позиція викладена касаційним судом у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц.
Відповідно до ст. 71 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.
Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
Відповідно до положень ст.72 ст.71 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили.
Разом з тим, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).
Приймаючи до уваги, що відповідач не проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_3 , жилим приміщенням не користуються, будь-якої домовленості щодо користуванням житлом між сторонами не встановлено, суд вважає, що є підстави визнати відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням.
Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідач суду не надав.
За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 12. 13, 80, 81, 89, 141, 263-268, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А.М. Гримайло