Єдиний унікальний номер 243/9393/20
Номер провадження 22-ц/804/891/21
Іменем У К Р А Ї Н И
28 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:
Судді-доповідача Никифоряка Л.П.
Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.
за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.
розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з опалення, в якій подано апеляційні скарги Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» та ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року (головуючий у суді першої інстанції Хаустова Т.А.),
27 жовтня 2020 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго», виробнича одиниця «Слов`янськтепломережа» - Підприємство звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогами про стягнення боргу за надані Підприємством послуги з опалення в розмірі 27 689,64грн, витрат від інфляційних процесів у розмірі 7 957,45грн та 3% річних у розмір 2 536,18грн. В обґрунтування позову Підприємство посилалось на те, що в період часу з 01 грудня 2011 року по 01 жовтня 2020 року в квартирі АДРЕСА_1 споживачі не сплачували за поставлену теплову енергію.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року позовні вимоги Підприємства задоволено частково, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за спожиті послуги з опалення, за період з 01 вересня 2017 року по 30 вересня 2020 року в розмірі 15 651,23грн, також суд за встановлений період здійснив розрахунок витрат від інфляційних процесів у розмірі 2 300,39грн та 3% річних в сумі 881,05грн.

В решті позовних вимог відмовлено з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду, суд за заявою відповідача ОСОБА_2 застосував позовну давність.

В апеляційній скарзі представник Підприємства просив задовольнити рішення в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач стверджував про те, що були відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності які переривалися через перерахування відповідачами коштів в рахунок погашення боргу.

Інша вимога апеляційної скарги позивача зводилась до того, що були відсутні підстави для зменшення суми заборгованості з урахування трьохрічного строку позовної давності щодо споживача ОСОБА_1 , яка не зверталася до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду та повністю відмовити в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що відповідач не є споживачем житлово-комунальних послуг в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки не є стороною договору про постачання таких послуг та тривалий час не проживає за вказаною адресою.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника також полягало в тому, що в квартирі, в якій надавались послуги з опалення зареєстровано місце проживання семи осіб, які теж є споживачами та зобов`язані сплачувати комунальні послуги.

Інший довід апеляційної скарги зводився до того що суд неправильно здійснив розрахунок витрат від інфляційних процесів та 3% річних, які на думку заявника мають складати 1 191,94грн та 799,70грн відповідно.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційних скарг та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, за відсутності Підприємства, представник якого в заяві адресованій суду просив розглянути справу без нього, також за відсутності відповідача ОСОБА_2 та її представника, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, також за відсутності ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшов висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

За даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16 січня 2021 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності від 05 лютого 2014 року, належала ОСОБА_1 /а.с.60/.

Особовий рахунок Підприємства № 044267 в квартирі АДРЕСА_1 відкритого на ОСОБА_1 ; та споживачами послуг з опалення за вказаною адресою рахувалася сім`я з чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; та вказаним особовим рахунком Підприємством нарахований борг за період з 2011 року по вересень 2020 року в загальному розмірі 28825,37грн /а.с.5-8/.

Розмір витрат від інфляційних процесів та 3% річних за період з грудня 2011 року по вересень 2020 року визначено Підприємством в розрахунку в загальному розмірі 7 957,45грн та 2 536,18грн /а.с.9/.

В акті Комітету мікрорайону «Северний» від 27 грудня 2020 року №297 йдеться про те, що ОСОБА_2 , місце проживання якої зареєстроване в квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року по час складання акту проживає в будинку АДРЕСА_2 /а.с.58/.

За змістом іншого Акту Житлового будівельного кооперативу № 12 від 28 грудня 2020 року № 1015 ОСОБА_2 з 19 жовтня 1991 року фактично не проживає по місцю своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 /а.с.59/.

У даній справі сторонами не заперечувалися обставини щодо надання Підприємством послуг з опалення в квартирі АДРЕСА_1 , відсутній спір щодо якості та вартості наданої послуги, з огляду на що, вказані обставини не можуть бути предметом перевірки в суді апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала наявність правових підстав для стягнення боргу з неї. Наявність зазначеної обставини позивач пов`язувала із тим, що вона не укладала договір про надання послуг з Підприємством, квартира в якій такі послуги надавались не належить їй на праві власності та хоч місце її проживання зареєстроване за вказаною адресою, вона фактично не споживає послуг з опалення, оскільки проживає в іншому місці.

Чинні норми права передбачають, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг /частина третя статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»/.

В ході розгляду справи підтверджено, що власником квартири АДРЕСА_1 та споживачем послуг з опалення в ній являється ОСОБА_1 ; також належними доказами підтверджено, що цій квартирі зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 та остання як член сім`ї власника, за даними Підприємства, значиться як споживач послуг з опалення.

Визначальним у даній справі є не те, які обставини з`ясовані на час вирішення справи судом, а те з чого виник у відповідачів правовий обов`язок нести відповідальність за надану послугу, котрий обумовлений волевиявленням споживачів та їх фактичними діями щодо впорядкування відносин із Підприємством.

З огляду на зміст приведених норм права, зобов`язання щодо своєчасного внесення плати за послуги з опалення покладається на власника, також на осіб які віднесені законодавством до споживачів таких послуг, сторони в жодний спосіб не спростували того, що власником була ОСОБА_1 та споживачем відповідно до факту реєстрації місця проживання її донька ОСОБА_2 .

Вираження волі ОСОБА_2 відбулось вчиненням певних дій, щодо реєстрації місця проживання за адресою надання послуг з опалення в квартирі АДРЕСА_1 , та суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що мало місце втілення волі у письмовому вираженні; також врахував що остання не вжила жодних заходів щодо скасування такої реєстрації свого місця проживання чи реєстрації місця проживання за іншою адресою і не вчинила дій щодо доведення до відома Підприємства відомостей про своє фактичне місце проживання за іншою адресою.

Реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не лише не обумовлено причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості і обачності, а є прямим наслідком свідомих дій цієї сторони.

У розумінні чинного законодавства України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

ОСОБА_2 беззаперечно мала можливість для звернення до Підприємства з питань того, чи є вона споживачем послуг з опалення в квартирі АДРЕСА_1 чи за іншою адресою протягом всього часу надання таких послуг та остання не довела і не підтвердила належними доказами існування жодних обставин які би об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного такого звернення до постачальника послуг та надані останньою письмові докази не спростовують таких висновків суду.

За встановлених обставин, з огляду на волевиявлення відповідача ОСОБА_2 , обставини щодо зміни місця проживання про які вона заявила в судовому засіданні у даній справі не вплинули на об`єм її зобов`язань щодо оплати заборгованості, оскільки остання не дотрималася відповідного порядку для зміни свого статусу споживача послуги з опалення в квартирі АДРЕСА_1 в оскаржуваний період, процесуальним наслідком недотримання якого є обов`язок нести солідарну відповідальність за оплату послуг на рівні із власником квартири.

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи позивача стосовно правомірності застосування строків позовної давності за заявою відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання охоплюється дією саме цієї статті.

Із матеріалів справи вбачається, що Підприємство своє право на позов реалізовує 27 жовтня 2020 року шляхом подання заяви про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за послуги з теплопостачання.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Та чинним законодавством частиною 2 статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Та в наведеній нормі передбачені конкретні підстави переривання перебігу позовної давності, який є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Переривання строків позовної давності Підприємство пов`язує із діями щодо перерахування відповідачами коштів в рахунок погашення боргу. Однак згідно наданих позивачем письмових доказів останнє погашення заборгованості відбулось в серпні 2016 року на суму 327,01грн, тобто вчинення відповідачами дій, які могли би свідчити про визнання свого боргу за послуги з опалення відбулось за межами періоду, за який з урахуванням строків позовної давності суд стягнув заборгованість, а отже не спростовує висновків суду про підстави для застосування позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити у позові з цих підстав, встановивши, що позивачем строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, при цьому судом враховано, що відповідачем під час розгляду в суді першої інстанції заявлено вимогу про застосування позовної давності, також на переконання суду чинне законодавство не вимагає щоб про застосування строків давності заявляли всі відповідачі (боржники), які несуть солідарну відповідальність.

Таким чином, Товариство на яке покладено обов`язок доказування тих обставин, на які воно посилається як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні не підтвердило належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин через які цей строк пропущено, також Товариством не надано доказів з приводу переривання строків давності.

Також не спростовують висновків суду доводи про необхідність стягнення заборгованості з усіх зареєстрованих осіб.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивач підтвердив своє право вимоги до належних відповідачів, яких визначив самостійно в позовній заяви та при цьому вважає, що рішення суду жодним чином не порушує права інших осіб місце проживання яких зареєстроване в квартирі АДРЕСА_1 , а сплата відповідачами зазначеної заборгованості може буде підставою для виникнення у них права регресної вимоги до інших споживачів.

Також ОСОБА_2 не підтвердила своїх вимог щодо помилкового розрахунку витрат від інфляційних процесів та 3% річних, із наданого відповідачем розрахунку вбачається що для обчислення бралися інші суми що у висновку призвело до іншого розміру сум для стягнення.

Доводи апеляційних скарг не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2021 року.

Судді: