Справа №760/4780/19
Провадження №2/760/246/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Кушнір С.І,

при секретарі Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради, третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 15.02.2019 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради, третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, в якому просить:

визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності за законом, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 . Протягом 6-ти місяців після смерті батька позивач прийняв спадщину, звернувшись до Сьомої київської державної нотаріальної конторі 21.09.2018 з заявою про прийняття спадщини, нотаріусом була заведена спадкова справа. Таким чином, позивач прийняв після смерті батька всю його спадщину. У власності спадкодавця (батька позивача) знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка не була включена до спадкового майна через відсутність державної реєстрації права власності за батьком позивача ОСОБА_2 Державний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану квартиру через те, що право власності на день смерті за ОСОБА_2 не було зареєстровано. Разом з тим, вказану квартиру ОСОБА_2 прийняв у спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї матері - ОСОБА_3 , шляхом фактичного вступу в управління та володінням спадковим майном, однак право власності за собою не зареєстрував. Таким чином, враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, яку отримав у спадщину після смерті матері, що унеможливлює оформлення позивачем спадщини у встановленому законом порядку, то позивач змушений звертатися із цим позовом до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 08.04.2019 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради, третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, та призначено підготовче судове засідання.

04.07.2019 р. від представника відповідача Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Солом`янська районна у м. Києві державна адміністрація входить до системи органів виконавчої влади, а не місцевого самоврядування, і державна адміністрація не має повноважень щодо вирішення питання з приводу позовних вимог.

09.08.2019 від представника відповідача Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого відповідач просить суд на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства, а справу слухати за відсутності представника.

Ухвалою суду від 10.09.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У поданому до суду відзиві на позовні заяву, представник відповідача просить проводить розгляд справи за відсутності представника Київської міської ради.

Представник відповідача Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У поданому до суду відзиві на позовні заяву, представник відповідача просить проводить розгляд справи за відсутності представника Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації.

Представник третьої особи, Сьомої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду від представника 3-ї особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, щодо розгляду позовної заяви покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 1963 року народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

21.09.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної конторі з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 .

За вказаною заявою позивача державним нотаріусом була заведена спадкова справа №546/2018.

Позивачу було видано свідоцтво від 15.05.2019 року про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_2 на ј частину квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Мати позивача (дружина ОСОБА_2 ) - ОСОБА_4 , 1965 року народження померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що також підтверджується матеріалами спадкової справи, в тому числі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.08.2017 року, видане ОСОБА_2 .

Отже, позивач у встановлений 6-ти місячний строк прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі.

Отже, позивач прийняв після смерті батька - ОСОБА_2 всю його спадщину, і отримав свідоцтва про право на спадщину на майно після його смерті.

21.09.2018 р. позивач звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , але державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану квартиру через те, що право власності на вказану квартиру не було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

Вказана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11-ю Київською державною нотаріальною конторою 29.07.1999 року №1с-1687, зареєстрованого в БТІ 22.09.1999 р., що підтверджується договором купівлі-продажу долученого до позову, оригінал якого було оглянуто судом в ході судового розгляду, а також інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.10.2019. Також відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.03.2021 року на вказану квартиру не значиться зареєстрованим за будь-якою особою право власності, квартира не перебуває під обтяженнями чи будь-якими заборонами, на неї не накладено арешт.

Відповідно до свідоцтва про смерть, видане 23.07.2001 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні у якості свідка був допитаний син ОСОБА_2 - позивач ОСОБА_1 , який пояснив суду, що коли його бабуся ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то його батько ОСОБА_6 займався її похованням, організовував ритуальні послуги. Інших родичів у бабусі не було, ніхто крім його батька похованням не займався. Бабуся померла у віці 62 роки. Також батько після смерті своєї матері доглядав за її квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , зберігав її речі, книжки, меблі, також володів оригіналами правовстановлюючих документів на її квартиру, зокрема, договором купівлі-продажу квартири від 1999 року, оригінал якого у батька був з дня смерті його матері. Одразу після її смерті батько ще приблизно 6-9 місяців проживав у вказаній квартирі своєї матері. Потім батько щотижня бував у вказаній квартирі, він доглядав за квартирою.

Також довідкою ритуальної служби «Спецкомбінат ПКПО» Міське кладовище від 25.09.2020 року №233 підтверджується, що ОСОБА_3 похована на міському кладовищі, а поховання її організовував ОСОБА_2 .

Згідно із ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Крім того, у відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

Враховуючи, що смерть спадкодавця - ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , то у даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

При цьому, фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Відповідно до положення статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з правовою позицією ВС, що зазначена у Постанові від 25.03.2020 у справі №305/235/17 під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Відповідно до пункту 133 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції №18/5 від 14 червня 1994 року (яка діяла під час спірних правовідносин), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути … документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанція про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , її син ОСОБА_2 , прийняв спадщину, яка відкрилась, шляхом фактичного вступу в управління і володіння цим майном в силу наявності у нього оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема договору купівлі-прогдажу квартири від 29.07.1999, він володів речами своєї матері після її смерті, її книгами з особистим підписом, володів вказаною квартирою, доглядав за квартирою.

Таким чином, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 після смерті його матері ОСОБА_3 вступив у фактичне управління та володіння її майном, та прийняв спадщину в силу ст. 549 ЦК УРСР.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 20 травня 2020 року по справі №686/2073/17-ц.

Отже, прийнявши спадщину після смерті своєї матері, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 набув в порядку спадкування право власності на вказану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належала його матері - ОСОБА_3 , однак ОСОБА_2 не оформив реєстрацію права власності на квартиру, оскільки не звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті своєї матері.

Статтею 560 ЦК Української РСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. (статті 534, 553 ЦК Української РСР 1963 року).

Відповідно до положень статті 561 ЦК Української РСР 1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При цьому ЦК Української РСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку.

Факт того, що ОСОБА_6 (батько позивача) за життя не оформив свого права на спадкове майно після смерті його матері, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємця - позивача по справі, оскільки відповідно до частини 2 статті 548 ЦК УРСР відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року по справі №587/1936/15-ц.

Таким чином, враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя не зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 отриману у спадщину після смерті матері, що унеможливлює оформлення позивачем спадщини у встановленому законом порядку, то позивач змушений був звертатися із цим позовом до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , входить до складу спадщини після смерті батька позивача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позивач успадкував її після смерті свого батька.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки, тобто позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Матеріалами спадкової справи підтверджується, що 21.09.2018 позивач звернувся в 6-ти місячний строк до Сьомої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже позивач вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька, якому на день смерті належала спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на праві власності в порядку спадкування майна після смерті його матері - ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Водночас, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном тобто захисту права приватної власності. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У розумінні Європейського суду з прав людини термін «майно» має автономне тлумачення. Так, до поняття «майно» ЄСПЛ відносить, в тому числі, усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27 квітня 1979 р., п. 64), тобто наявне майно ("existing possessions").

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 321, 1212, 1216-1218, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 524, 525, 529, 548, 549, 560 ЦК УРСР, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ), право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Кушнір С.І.