ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/659/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1078/20 Категорія: 313000000 Білик О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про зняття арешту, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що 08 грудня 2006 року відповідно до розпорядження виконавчого комітету Уманської міської ради Базаров С.В. отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після його смерті вона, як дружина звернулась до Уманської міської державної нотаріальної контори із заявою про одержання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Постановою державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори Черкаської області від 19 серпня 2009 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з отриманням ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 липня 2009 року про відкриття провадження у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення батьківства і наявність спору між спадкодавцями по розподілу спадкового майна.

Вказує, ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 вересня 2009 року у справі № 2-2230-2009 накладено заборону на видачу свідоцтва про право на спадкування після смерті ОСОБА_2 .

На протязі 2009-2012 років неодноразово розглядались позовні заяви ОСОБА_3 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 лютого 2013 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 і визнано право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

На підставі рішення суду 14 жовтня 2014 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , незважаючи на наявність ухвали про заборону на видачу свідоцтва про право на спадкування після смерті ОСОБА_2 .

В подальшому 04 листопада 2016 року державним реєстратором Тицькун С.В. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №52823327 від 14 листопада 2016 року, що прийнята головним державним виконавцем Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Горбатюк Н.Б., внесено відомості про арешт вищевказаної квартири до Реєстру речових прав нерухомого майно, вказавши особу право якої обтяжується ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що фактично позбавлена права на спадкування майна, що залишилось після смерті чоловіка, почала збирати документи для звернення до суду щодо відновлення її прав, з`ясувала, що ухвалою в справі № 2230-09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, заяву залишено без розгляду, а справу знищено у зв`язку з закінченням строків зберігання.

Також було встановлено, що ухвала суду від 10 вересня 2009 року у справі №2-223-/2009 про накладення заборони на вчинення будь-яких дій по відчуженню квартири, яка належить спадкодавцю ОСОБА_2 відсутня.

Вважаючи, що накладення арешту на майно відбулося в незаконний спосіб, просила суд скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 17286422 від 04 листопада 2016 року та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис обтяження № 17286422 від 04 листопада 2016 року про арешт нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року позов задоволено.

Скасовано арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 17286422 від 04 листопада 2016.

Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис обтяження 3 17286422 від 04 листопада 2016 про арешт нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує її право власності на це майно , ґрунтуються на вимогах ст. 321 ЦК України, підтверджено належними доказами, а тому позов є обґрунтований та доведений , тому підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, винесеним з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та неправильно встановленим характером спірних правовідносин між спадкоємцями, Уманський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалити нове рішення , яким скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що зі змісту позовної заяви та рішення суду не вбачається спір між позивачем та Уманським міським відділом ДВС про право власності на майно, на яке накладено арешт. Даний позов містить матеріально-правові норми. При цьому Уманський міський відділ ДВС у даному випадку може бути залучений судом до участі у справі лише як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки спір про скасування арешту. Запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою.

Арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VІІ ЦПК України.

Матеріали справи містять копію рішення, в якому позивачем є ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, тому між спадкоємцями виник спір, тому позивач ОСОБА_1 одночасно має бути й відповідачем, отже даний спір за позовом ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо відкладення розгляду справи, то суд виходить із наступного.

29 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Гупало М.М. подав до апеляційного суду заяву про перенесення судового засідання на іншу дату та час, посилаючись на те, що про відкриття апеляційного провадження та про проведення судового засідання 29 квітня 2021 року позивач та її представник дізналися з мережі інтернет 29 квітня 2021 року переглядаючи сайт «Судова влада України». Копію апеляційної скарги позивач та її представник не отримували в зв`язку з чим відзиву до апеляційного суду не направляли. Також вказує, що 29 квітня 2021 року представник позивача адвокат Гупало М.М. приймає участь в судовому засіданні в Уманському міськрайонному суді Черкаської області у справі про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_5 , а позивач знаходиться на даний час за межами України, прибути не має можливості у зв`язку з пандемією COVID-19.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи та їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 30 березня 2021 року, у розділі поштове відправлення стоїть відмітка «вручено особисто» .

Судова повістка про призначення розгляду апеляційної скарги Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року у зазначеній справі, на 29 квітня 2021 року на 11:00 год. була направлена на адресу позивачки ОСОБА_1 31 березня 2021 року.

13 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду повернувся конверт із повідомленням про призначення справи до розгляду на 29 квітня 2021 року на 11:00 год. з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

При цьому в матеріалах справи відсутні повідомлення про зміну місця проживання (перебування) позивачки.

Згідно з п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 ПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Таким чином, з урахуванням вимог ст. 128 ЦПК України, уважається, що судова повістка вручена ОСОБА_2 належним чином .

Посилання представника позивача ОСОБА_6 про перебування у іншому судовому засіданні в Уманському міськрайонному суді Черкаської області у іншій справі судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки жодних доказів на підтвердження заявленого клопотання до суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, надання переваги у часті представника позивача адвоката Гупало М.М. у розгляді іншої справи не є підставою для перенесення розгляду справи.

Також слід зауважити, що позивачка та її представник не були позбавлені права та можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відео конференції поза межами приміщення суду, проте не скористалися своїм правом.

З метою дотримання строків розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про розгляд справи за відсутності позивачки і її представника адвоката Гупало М.М.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про шлюб від 07 березня 2008 року , Серія НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умань, Черкаської області.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Копилова В.І. від 19 серпня 2009 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до даних з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, міститься запис про обтяження № 17286422, зареєстрованого 04 листопада 2016 року. Державний реєстратор : Тицькун С.В., Уманський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Черкаської області, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 52823327, виданий 04 листопада 2016 року; предмет обтяження квартира АДРЕСА_1 .

Також із матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Горбатюк Н.Б. від 04 листопада 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 лише в межах суми боргу.

Відповідно до листа № 20798 від 15 травня 2020 року Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) вбачається, що згідно ухвали суду 04 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження. 10 листопада 2016 року керуючись п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Постанова про закінчення виконавчого провадження та виконавчий лист повернуто до суду .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що на належне їй по закону майно безпідставно накладено арешт, чим порушено її майнові права.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Приписи аналогічного змісту містяться у статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» .

Відповідно до положень статей 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Крім того, статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Із матеріалів справи вбачається, що арешт накладено постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 листопада 2016 року на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 вересня 2009 року у справі № 2-2230/2009.

Згідно вказаної постанови боржником є ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, тому вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 658/715/16-ц (провадження N 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на положення статті 317, 319, 321 ЦК України щодо захисту права володіння, користування та розпорядження власністю є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Позивач зазначає, що обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де вона була боржником.

Із матеріалів справи не вбачається, що позивач зверталась до державної виконавчої служби для вирішення питання про зняття накладеного ухвалою суду від 10 вересня 2009 року арешту на майно та вилучення відповідного запису із Державного реєстру заборон.

Таким чином, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Установивши, що позивач фактично просить зняти арешт із належного їй нерухомого майна, що накладений постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову про зняття арешту, оскільки даний спір не може розглядатися в порядку позовного провадження, оскільки позивачем обраний невірний спосіб захисту порушеного права. Отже у даному випадку позивачу слід звернутися до суду за захистом своїх прав в порядку , передбаченому розділом VII ЦПК України.

Щодо посилань скаржника на невірно визначений суб`єктний склад при розгляді даної справи, то колегія суддів, враховуючи ту обставину, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, вважає зазначені посилання такими, що не впливають на вирішення справи по суті.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд, встановивши порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, дійшов висновку про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 261,20 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про зняття арешту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Уманського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) судовий збір у розмірі 1 261,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: