Номер провадження: 22-ц/813/4048/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2020 року у складі судді Мурзенко М.В.,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, за участю заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року для отримання паспорта громадянина України.

Заява обґрунтована тим, що заявник був народжений та документований паспортом громадянина СРСР у м. Гороховець, Гороховецького району, Володимирської області Центрального федерального округу Російської Федерації, натомість не був документований ані паспортним документом РФ, ані України, у зв`язку з чин на теперішній час не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство. Стверджував, що станом на 1990-1991 роки проживав разом з сім`єю у м. Костопіль, Рівненської області. У 1990 році відповідно до наказу №10-к від 01.02.1990 працював штукатуром 3-го розряду на Костопільському районному міжгосподарському комбінаті по наданню комунальних послуг сільському населенню. Заявник також зазначив, що у 1991 році відповідно до наказу №205-к від 12.11.1991 був прийнятий на роботу учнем оператора в Цех ДСП-165 до Костопільського ордену Леніна домобудівного комбінату. Заявнику була видана довідка Обласного центру обліку бездомних громадян №303 від 14.05.2018, з огляду на те, що місце проживання заявника не може бути зареєстроване через відсутність в нього паспорту або іншого документу, до якого вносяться відомості про прописку.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України залишено без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31.10.2019 ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося з апеляційною скаргою в якій просило його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області у встановленому порядку з заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України ОСОБА_1 не звертався, не використав усі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Крім того, суд не може встановити факт щодо, зокрема, належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Так як заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, проти встановлення факту постійного проживання на території України за період на 24.08.1991 заперечує, наявні підстави стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право.

Представник Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання 06.04.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими заявником письмовими доказами підтверджується факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України від 18 січня 2001 року "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, згідно яких громадянами України є:

1)усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2)особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України "Про громадянство України", також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Стаття 1 Закону України "Про громадянство України" дає чітке визначення поняття "безперервне проживання на території України" та "проживання на території України на законних підставах", а саме: проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Згідно статті 3 Закону громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає такі документи: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР; в) рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, для оформлення органами міграційної служби належності до громадянства України ОСОБА_1 необхідно подати рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив із того, що заявник підтвердив належними доказами факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.

Проте, у матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт постійного проживання заявника на території України у цей період часу.

Маючи намір встановити факт проживання на території України, заявником надано архівну довідку Костопільської районної ради Рівненської області Комунальної установи трудового архіву від 09.08.2018 про те, що згідно з наказом по Костопільському районному міжгосподарського комбінату по наданню комунальних послуг сільському населенню від 01.02.90 N10-К ОСОБА_1 був прийнятий на роботу штукатура 3-го розряду з 01.02.90, а також архівну довідку Костопільської районної ради Рівненської області Комунальної установи трудового архіву від 05.10.2018 про те, що згідно з наказом по Костопільському ордену Леніна домобудівного комбінату від 12.11.91 N205-к ОСОБА_1 був прийнятий на роботу учнем оператора в цех ДСП-165 з 14.11.1991 та згідно з наказом по Костопільському ордену Леніна домобудівного комбінату від 09.03.92 його було звільнено з роботи за прогули. Також заявником додано довідку про те, що він з 14.05.2018 перебуває у КУ «Обласний центр бездомних громадян» та має посвідчення про взяття його на облік, яке видане 14.05.2018.

Разом із тим, вищезазначені документи підтверджують лише факт здійснення ОСОБА_1 трудової діяльності в Рівненській області м. Костопіль в короткий проміжок часу, саме з 1990 по 1991 роки, при цьому доказів які б підтверджували на підставі яких саме документів його прийнято на роботу матеріали справи не містять.

Отже, вказані архівні довідки не є доказом, що підтверджує факт постійного проживання заявника на території України протягом 1991 року.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник заявника вказав про те, що ОСОБА_1 у 1991 році отримав паспорт громадянина колишнього СРСР, однак у 1995 році вказаний паспорт було незаконно вилучено працівниками поліції.

Проте, в обґрунтування вказаних пояснень представником заявника не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина колишнього СРСР та цей паспорт незаконно вилучався в нього. Підтверджень того, що ОСОБА_1 здійснював будь-які дії щодо відновлення паспорта колишнього СРСР матеріали справи не містять.

У справі відсутні жодні відомості про те, що особу ОСОБА_1 встановлено будь ким, окрім як КУ ««Обласний центр бездомних громадян», який, за поясненнями представника ОСОБА_1 , документи для встановлення особи останнього не витребував.

Отже, надані заявником письмові докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) його проживання на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, вимоги не є доведеними, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав та доказів для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Втім доводи апелянта про те, що оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує проти встановлення факту постійного проживання на території України за період на 24.08.1991, тому наявний спір про право є помилковими, так як у даній справі метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання паспорта громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2020 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 30.04.2021.

Головуючий:

Судді: