Справа №295/1528/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді - Зосименка О.М.,

за участі секретаря - Ковальчук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, в якому просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач вказав, що є власником квартири АДРЕСА_1 , яку придбав за договором купівлі-продажу 30.07.1999 року, в подальшому одружився з відповідачем ОСОБА_2 . Шлюб було розірвано та на даний час відповідачі, колишня дружина та донька не є членами сім`ї позивача, зареєстровані у квартирі, та на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України мають припинити користування квартирою на вимогу власника.

У відзиві на позов, відповідач ОСОБА_2 заперечила щодо вимог позову, вказавши, що їх донька ОСОБА_3 на даний час є особою з інвалідністю першої групи з дитинства, потребує постійного стороннього догляду, і на період навчання 2020 р, вони проживали у родичів, оскільки важко щодня було спускати в інвалідному візку з 5 поверху будинку, в якому немає ліфту, Проте, зараз їм немає де проживати, а позивач не допускає їх до квартири, чинить всілякі перешкоди в користуванні житлом, в якому за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2009 р. вони мають право проживати.

В останнє судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи суд, дійшов до наступного висновку.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 22.05.2007 рік перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , яку придбав за договором купівлі-продажу 30.07.1999 року. В спірній квартирі також зареєстровані як проживаючі ОСОБА_2 , в якості колишнього члена сім`ї власника квартири та ОСОБА_3 (донька).

ОСОБА_3 на даний час є особою з інвалідністю першої групи з дитинства, потребує постійного стороннього догляду (а.с. 62,63), та навчалася в Троковицькому ліцеї, у зв`язку з чим тимчасово не проживає у спірній квартирі, що підтверджується показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ..

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України).

За положеннями ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, зокрема за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63).

У п. 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року в справі № 709цс16, від 15.05.2017 року в справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Також у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо втрати права користування особами житловим приміщенням дійшов висновку, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц.

Одночасно судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2009 року, яке набрало законної сили, у справі 2-304/2009 за позовом прокурора Богунського району м. Житомира в інтересах ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Житомирської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_6 , ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_7 , ОСОБА_3 у вищевказану квартиру (а.с. 70-71).

На момент розгляду справи судом встановлено, що відповідачі тимчасово не проживали у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_3 тимчасово навчалася в Троковицькому ліцеї через стан здоров`я, та іншого житла не має.

За наведених обставин, враховуючи, що мати з донькою тимчасово проживали не у спірній квартирі через стан здоров`я та необхідність продовження навчання; позивачем не надано жодних належних в розумінні ст. 77 ЦПК України доказів про непов`язаність спільним побутом з відповідачами в порядку виконання рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2009 року на час звернення до суду з даним позовом, суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення права користування відповідачами спірною квартирою на вимогу позивача як власника цього майна в силу положень ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Керуючись ст. 41, ст. ст. 391, 406 ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

в задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Зосименко