Справа № 761/1728/21
Провадження № 2/752/6003/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 квітня 2021 року місто Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кахно І. А.,

за участю секретаря Чабанюк І. А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17 листопада 1990 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 6189. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 листопада 1997 року позивач, перебуваючи у шлюбі, придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2012 року у справі № 2601/16642/12 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 22 жовтня 2012 року.

Відповідно до заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року у справі № 2601/19041/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, судом вирішено позов задовольнити; провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділивши у власність: ОСОБА_2 : 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 : 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Так, з моменту набуття права власності, як спільної сумісної, так і спільної часткової власності ОСОБА_2 не здійснювала жодних платежів щодо оплати комунальних послуг, або витрат по утриманню нерухомого майна. Всі комунальні платежі, поточні ремонти тощо і здійснював, і здійснює позивач.

Відповідно до копій чеків та виписок по руху коштів на картковому рахунку позивач сплатив суму комунальних послуг за період з жовтня 2017 року по вересень 2020 року в розмірі 74 120 (сімдесят чотири тисячі сто двадцять) гривень 74 коп.

З урахування наведених вище обставин позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію за фактично сплачені комунальні послуги в розмірі 37 060 (тридцять сім тисяч шістдесят) гривень 37 коп.; вирішити питання про поділ судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року цивільну справу № 761/1728/21 передано за підсудністю на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2021 року цивільну справу № 761/1728/21 передано головуючому судді Кахно І. А.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12 квітня 2021 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - відмовлено.

Поданим до суду відзивом на позовну заяву відповідач просить суд ухвалити рішення, яким відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у справі № 761/1728/21 в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень із наступних підстав.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року у справі № 2601/16642/12, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач не надав до суду докази реєстрації за ним права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджує безпідставність позовних вимог позивача до відповідача. Також, відповідач не давала будь - якої згоди позивачу виконувати її обов`язки зі сплати комунальних послуг. Поряд із цим, ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_2 з вимогою про виплату йому грошових коштів за комунальні послуги вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в матеріалах цивільної справи відсутні дані докази досудового врегулюванню спору, при цьому, фактично тільки позивач постійно в квартирі проживає та користується нею та наданими комунальними послугами. Відповідач наголошує, що квитанції про сплату комунальних послуг надані позивачем, вважає є належними та допустимими доказами, оскільки квитанції поганої якості, нечитабельні, як наслідок не можливо встановити коли були здійснена оплата, за які комунальні послуги та фактично хто зазначений платником.

20 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 , у якому позивач зазначив, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (постанова КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18). Якщо співвласник відмовився нести тягар утримання спільного майна, то інший співвласник вправі вимагати відшкодування понесених витрат у судовому порядку. Обов`язковість вжиття заходів досудового врегулювання спору про компенсацію фактично понесених витрат за сплату комунальних послуг чинним законодавством не передбачена. Крім того, відповідачем на підтвердження доказів понесених ним витрат не надано суду видаткових касових ордерів або платіжних доручень про передачу коштів адвокату Семашку Д. М.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року, крім іншого було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.18-23).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач зазначає, що усі платежі за утримання будинку та прибудинкової території та комунальні послуги несе він самостійно, внаслідок чого за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року сплатив 74 120 (сімдесят чотири тисячі ста двадцять) гривень 74 коп. та надав копії квитанцій до прибуткового касового ордера та виписку по картковому рахунку (а.с.24-33).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин).

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно з частинами другою, третьою, четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулювання у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі стандартів, нормативів, норм і правил, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає в себе: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

З копій квитанцій, на які позивач посилається в обґрунтування вимог позову вбачається, що ОСОБА_1 є особою, яка сплачує комунальні послуги з метою утримання вищевказаного об`єкта нерухомого майна.

При цьому, доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України щодо неправильності складеного позивачем розрахунку з оплати житлово-комунальних послуг відповідачем до суду не надано, інший розрахунок, який б спростовував нараховані суми сплачених житлово-комунальних послуг суду також не надано, відтак, розрахунок наданий позивачем, та в обґрунтування його копії квитанцій, приймаються судом як доказ у вирішенні спору.

Доводи відповідача та її представника, які заперечуючи проти позовних вимог з обставин того, що позивач не надав до суду докази реєстрації за ним права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , судом не враховується, оскільки право власності ОСОБА_1 встановлено заочним рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2013 року у справі № 2601/19041/1, та на підставі постанови Київського апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року набрало законної сили (відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень).

За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Згідно частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Таким чином, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес).

Відповідно до частини першої статті 316, частин першої, другої статті 317ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Оскільки, відповідач не виконала свої зобов`язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, чим порушила права та інтереси позивача, який вимушено несе збитки, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг та послуг з утримання будинку та прибудинкової території замість відповідача, а тому в силу положень статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року № 638/5001/17.

Судом установлено, що сторони є співвласниками спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень статей 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з вищевикладеної норми, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з сплати судового збору у розмірі 908,00 грн, платіжне доручення про сплату якого позивачем, міститься в матеріалах справи.

Крім того, згідно положень статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Належним доказом здійснення розрахунку є платіжний документ, проте жодних меморіальних ордерів і квитанцій про наданих юридичних послуг до договору як і самого акту приймання-передачі виконаних робіт, матеріали справи не містять.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Враховуючи вищевикладене, судом не встановлено наявності підстав для стягнення на користь позивача фактично понесених витрат на правову допомогу.

Оскільки, позивач є особою на користь якої ухвалено рішення, відсутні підстави для стягнення з останнього витрат на правову допомогу понесених відповідачем, в порядку статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 12, 13, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, статтями 322, 358, 360 ЦК України, статтею 162 ЖК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за фактично сплачені комунальні послуги в розмірі 37 060 (тридцять сім тисяч шістдесят) гривень 37 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2021 року.

Суддя І. А. Кахно