ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1045/21 Справа № 213/4194/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи:

позивач- Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року, ухваленого суддею Князєвою Н.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до договору від 31 липня 2008 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування.

Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту належним чином не виконав.

Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30 вересня 2019 року становить 114 565,59 грн. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 31 липня 2008 року в сумі 108 871 (сто вісім тисяч вісімсот сімдесят одна) гривня 04 копійки, з яких: тіло кредиту 1537,04 грн; загальний залишок заборгованості за відсотками 104360,03 грн; пеня 2973,97 грн, а також судовий збір у сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня, а всього 110792 (сто десять тисяч сімсот дев`яносто дві) гривні 04 копійки. В решті позовних вимог від мовлено.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі відмовити АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що він, як сторона по справі не був ознайомлений зі змістом позовної заяви та доданими до неї додатками, тому не мав можливості реалізувати своє права, передбачене положеннями статей 49,81,83,84, 178, 180 ЦПК України.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, внаслідок чого суд прийняв незаконне рішення. Позивач вказує, що судом не встановлювались обставини, що мають значення для справи, а саме строк дії кредитного ліміту, строк дії картки. Зазначає, що з Анкети-заяви видно дані про суму кредитного ліміту 1600 грн. і те, що йому видана платіжна картка «Універсальна» з встановленням 3% на місяць, а доданий Банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить підпису позичальника, тобто не встановлено, що саме ці Умови та Тарифи розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву.

Скаржник вказує на те, з розрахунку заборгованості видно, що, починаючи з серпня 2016 року Банк безпідставно збільшував процентну ставку, нараховував пеню від суми простроченої заборгованості, не маючи на це законних підстав.

Відповідач наголошує на тому, що з розрахунку заборгованості вбачається, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 155 грн. відбулось 25.05.2018 року, йому передувало погашення на суму 11.03 грн. 22 квітня 2018 року, а потім 24.05.2018 року на суму 315 грн. Вважає, що відбувалось списання, тобто автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки без його участі, оскільки термін дії картки скінчився у липні 2009 року і більше карток банку він не отримував, перерахування коштів на картковий рахунок не здійснював, стверджує, що жодних проплат з липня 2009 року на картковий рахунок ним не здійснювалось, із заявою про списання будь-яких сум з карткового рахунку на погашення заборгованості не звертався, тому Банк списання робив з власної ініціативи, що не може свідчити про визнання ним боргу у повному обсязі та про переривання строку позовної давності.

Відповідач, виходячи з тих обставин, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором на суму 100 грн. було здійснено ним 16 липня 2009 року, нової картки він не отримував, а Банк із позовом звернувся до суду лише у жовтня 2019 року, просить застосувати строки позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що 31 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (яке змінило назву на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК", потім на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК") та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви, пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів.

За умовами договору банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 1600 грн з базовою процентною ставкою 3 % в місяць на залишок заборгованості (а.с. 11-18).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування карти відповідачу 31 липня 2008 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 1600 грн, 19 серпня 2015 року встановлено у розмірі 1540 грн; 31 жовтня 2019 року знижено до 0 грн (а.с. 39).

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 30 вересня 2019 року становить 114565,59 грн, з яких: тіло кредиту 1537,04 грн; загальний залишок заборгованості за відсотками 104360,03 грн; пеня 2973,97 грн; штраф (фіксована частина) 250 грн; штраф (процентна складова) 5443,55 грн (а.с. 36-38).

Розмір наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не спростовано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку, виходив з того, що в судовому засіданні встановлено порушення права позивача на своєчасне отримання коштів внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідачем, тому задоволенню підлягають вимоги позивача про стягненню з відповідача тіла кредиту, процентів за користування кредитом та пені у загальному розмірі 108871,04 грн.

Але з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2008 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із метою отримання банківських послуг і отримав кредит у розмірі 1600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписом заяви відповідач погодився з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку (а.с. 11-18).

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 30 вересня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 114565,59 грн, з яких: тіло кредиту 1537,04 грн; загальний залишок заборгованості за відсотками 104360,03 грн; пеня 2973,97 грн; штраф (фіксована частина) 250 грн; штраф (процентна складова) 5443,55 грн (а.с. 36-38).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанцій; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до положень ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання. Які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідач, який не приймав участь у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14-ц, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не мав змоги подати заяву про застосування до вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки справа була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Окрім того, з матеріалів справи видно, що суд першої інстанції, відкривши провадження по справі, ухвалою від 20 листопада 2019 року надіслав її копію разом з позовною заявою та додатками до неї на адресу відповідача, однак матеріали справи не містять відомостей про одержання відповідачем зазначених документів, як не містять відомостей про повернення суду поштового відправлення без вручення адресату, що підтверджує твердження відповідача в апеляційній скарзі, про те, що він не мав змоги надати відзиву на позов та заявити клопотання про застосування позовної давності, оскільки не отримував ні ухвали про відкриття провадження, ні позову з додатками до нього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності (а.с.78).

Отже, порушене право відповідача підлягає захисту судом апеляційної інстанції шляхом застосування строку позовної давності, оскільки апеляційна скарга відповідача містить посилання на необхідність застосування строку позовної давності.

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 31.07.2008 року останнє внесення коштів на погашення кредиту на суму 100 грн. здійснив 16.07.2009 року (а.с. 36-зворот).

Отже, банк довідався про невиконання позичальником умов щодо повернення суми кредитної заборгованості 16.07.2009 року.

З вимогою про стягнення вказаної заборгованості банк звернувся до суду 24 жовтня 2019 року, після спливу строку позовної давності.

Оскільки, у 2012 році сплив строк позовної давності за тілом кредиту, то він вважається таким, що сплив, і на всі додаткові вимоги, похідні від нього, оскільки відсотки, та пеня нараховуються саме на тіло кредиту.

Окрім того, представник Банка не скористався правом на подачу відзиву (пояснень або заперечень) на апеляційну скаргу, у тому числі і стосовно пропуску строку позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року скасуванню.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.

Згідно нормам ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно стягненню з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати в розмірі 2881,50 грн., сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2881,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: