РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 949/1099/20
Провадження № 22-ц/4815/331/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1
відповідач: фізична особа - підприємець ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівенської області від 01 грудня 2020 року, ухвалене в складі судді Оборонової І.В., повний текст рішення складено .12.2020 року у справі №949/1099/20,

в с т а н о в и в :

У року ОСОБА_1 звернувся з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що 01 серпня 2018 року він із відповідачем уклав трудовий договір та був прийнятий на роботу збиральником виробів з деревини. 14 листопада 2018 року його було призвано для проходження строкової військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відповідача було повідомлено Дубровицьким військовим комісаріатом у встановленому законодавством порядку. Оскільки він був призваний на строкову військову службу на загальних підставах, під час чергового призову поза межами періоду мобілізації він був звільнений відповідачем відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Вважає, своє звільнення неправомірним, оскільки застосування п. 3 ст. 36 КЗпП України обмежене, а на осіб, яких призвали на строкову службу, які були мобілізовані, чи уклали військовий контракт, поширюються положення частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада. Тому звільнення на такій підставі можливе лише після закінчення особливого періоду.
Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівенської області від 01 грудня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду по справі за його позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про незаконне звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про незаконне звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.
Визнано незаконними дії фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 щодо безпідставного звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ст.36 КЗпП.
Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2018 року по 07 травня 2020 року, який складає 72712,40 (сімдесят дві тисячі сімсот дванадцять гривень 40 коп.) грн., що визначено без утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. понесених судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при відкритті провадження не вирішував питання про поновлення пропущеного строку, натомість поновив строк звернення до суду у судовому рішенні, що суперечить ч.6 ст.127 ЦПК України. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про поважні причини пропуску строку звернення до суду та не врахував, що про звільнення з роботи позивач дізнався у жовтня 2019 року, а з позовом звернувся 23.09.2020 року. Вказує, що на момент призову позивача на військову службу воєний стан на території України не вводився, а тому розглядати таку складову особливого періоду немає підстав. Призов ОСОБА_1 відбувся до запровадження війського стану і будь-яка загальна мобілізація у той час не запроваджувалась. Вважає, що будь-якого безперервно діючого «особливого періоду» в Україні не існує, а право на відповідні гарантії мають лише громадяни призвані на військову службу в період мобілізації обо воєного стану.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем на підставі трудового договору з 01 серпня 2018 року та працював на посаді збиральника виробів з деревини.

14 листопада 2018 року був призваний для проходження строкової військової служби та направлений у військову частину (а.с.9-12).

19 листопада 2020 року листом Дубровицького районного військового комісаріату №3083 відповідача було повідомлено, що згідно вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Указу Президента України №33/2018 від 15 лютого 2018 року "Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2018 році", ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу та з 15 листопада 2018 року відправлений з обласного збірного пункту у військову частину в складі команди К-65/10741. Також повідомлено щодо забезпечення виконання вимог ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та ст.119 Кодексу законів про працю України відносно ОСОБА_1 (а.с.41).
20 листопада 2018 року укладений трудовий договір від 01 серпня 2018 року між позивачем та відповідачем було розірвано на підставі п.3 ст.36 КЗпП України (а.с.40).
Позивач проходив строкову військову службу з 14 листопада 2018 року по 07 травня 2020 рік (а.с.29).
Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачені нею, правове значення мають терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Також на час призову позивача для проходження строкової військової служби набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

На час призову позивача для проходження строкової військової служби існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьоюта четвертою статті 119 КЗпП України.

Таким чином, оскільки позивач був призваний на військову службу під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Зі змісту статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №127/10017/18 (касаційне провадження №61-44870св18), яка має враховуватись судом відповідно до приписів частини 4 статті 263 ЦПК України.

Отже, роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у пункті 3 частини першої статті 36 КЗпП та у частині третій статті 119 цього Кодексу щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.

Враховуючи викладене, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Визнавши незаконними дії і рішення роботодавця щодо звільнення позивача, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначений судом першої інстанції на підставі довідок ФОП та відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється.

На відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Копію наказу про звільнення ОСОБА_1 не отримував, трудова книжка після прийняття на роботу зберігалась у самого позивача і запис про звільнення не вносився, отже з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду в межах строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, що спростовує доводи апеляційної скарги.

З урахуванням обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк, передбачений ст.233 КЗпП України пропущено позивачем з поважної причини та обґрунтовано поновив його відповідно до ст.234 КЗпП України.

Інші наведені у апеляцйній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується і апеляційний суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК україни апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. 368,369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівенської області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 травня 2021 року.

Головуючий :

Судді :