Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1810/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/1810/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2020 року, яке постановлене під головуванням судді Дубовік О.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 50 000 доларів США, що на день складання позовної заяви еквівалентно 1 347 525 грн. Свою позовну заяву обґрунтовував тим, що 19 квітня 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики у формі розписки, згідно з умовами якої ОСОБА_2 взяв у нього у борг 50 000 доларів США, які зобов`язався йому повернути до 19 квітня 2020 року. У встановлений договором позики строк позичальник жодних грошових коштів не повернув позикодавцеві, на будь-який зв`язок не виходить, що свідчить про злісне ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань щодо повернення суми грошової позики.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2020 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання судового збору.

Представник відповідача адвокат Кравчук В.І. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що договір позики ОСОБА_2 не укладав та позику в розмірі 50 000 доларів США не отримував. Вважає, що оригінал розписки від 19 квітня 2019 року є неналежним доказом отримання ОСОБА_2 позики у розмірі 50 000 дол. США, оскільки відповідач не укладав договору позики, а розписка видається боржником кредитору за договором позики, тобто розписка не є самостійним борговим документом та не є формою договору. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. У даному випадку розписка не підтверджує укладення між сторонами договору позики та досягнення згоди щодо всіх його істотних умов. Позивач в суді першої інстанції не надав доказів того, що відповідач отримав позику у розмірі 50 000 дол. США, а оригінал розписки, на яку послався суд першої інстанції, на думку представника відповідача не заслуговує на увагу та не є належним доказом, оскільки, як вже зазначалося вище, не є самостійним борговим документом.

Позивач та його представник - адвокат Костик В.В. правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга ст.1047 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями частин першої, другої та третьої ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредитору борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернутим його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що у матеріалах справи містить оригінал розписки, який наданий представником позивача, із змісту якого вбачається, що 19 квітня 2019 року ОСОБА_2 , перебуваючи при ясній пам`яті та здоровому глузді, діючи добровільно та без будь-якого примусу, надав цю розписку в тому, що 19 квітня 2019 року він взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в готівковій сумі 50 000 дол. США, які зобов`язався повернути до 19 квітня 2020 року (а.с.66-67). Також у розписці зазначено, що грошові кошти в сумі 50 000 дол.США ОСОБА_2 отримав і дану розписку склав та написав власноруч 19 квітня 2019 року. Підпис ОСОБА_2 .

У матеріалах справи відсутні докази визнання правочину або його окремих частини недійсними. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, у даному випадку, виходячи із змісту розписки, вона є документом, який виданий боржником - ОСОБА_2 кредитору - ОСОБА_1 за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання відповідачем від позивача в борг грошових коштів у сумі 50 000 дол. США.

Знаходження оригіналу розписки у позивача є підтвердження того, що строк виконання зобов`язання сплинув (слід було повернути кошти до 19 квітня 2020 року), а відповідач позичену ним суму позивачу не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав.

За таких обставин, суд першої інстанції дослідив боргову розписку, виявив її справжню правову природу та залежно від установлених результатів зробив правильний висновок про укладення сторонами договору позики. У даному випадку розписка не є самостійним борговим документом, але вона підтверджує укладення сторонами договору позики. У свою чергу відповідач належними та допустимими доказами не довів тих обставин, що він договір позики із ОСОБА_1 не укладав та позику в розмірі 50 000 грн. не отримував, а тому не спростував висновків суду першої інстанції про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики. Грошові кошти у сумі 50 000 дол. США позивачу не повернуті, а тому його порушене право підлягає захисту в судовому порядку.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Суд апеляційної інстанції залишає заочне рішення суду першої інстанції без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України. Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 26 квітня 2021 року.