Справа № 462/4022/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року Залізничний районний суд міста Львова

в складі:

головуючого-судді Ліуша А.І.

з участю секретаря Аврамишиної Д.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором, покликаючись на те, що відповідно до укладеного електронного договору позики №2007177 від 26 лютого 2018 року відповідач отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 00,01% на рік строком на 20 днів. У порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором заборгованість відповідача становить 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 120785,68 грн. - заборгованість по комісії, 10871,30 грн. - інфляційних втрат, 4472,55 грн. - заборгованість по 3% річних. Просить стягнути з відповідача борг за договором позики №2007177 від 26 лютого 2018 року в сумі 139129,74 грн. та судовий збір.

Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, у якому позов заперечила, зазначила, що кредитний договір №2007177 від 26 лютого 2018 року нею не підписувався, та позивачу справі не надав їй позику. Також, вважає, що вимоги щодо стягнення 120785,68 грн. боргу по комісії є несправедливим, оскільки плата за обслуговування кредиту є незаконною. Просить у задоволенні позову відмовити.

У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Судом встановлено, що ТзОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» покликається на укладенні 26 лютого 2018 року з відповідачем ОСОБА_1 з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - веб-сайту відповідача ТзОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» (https://fksm.com.ua), у якому позивач ОСОБА_1 в момент реєстрації створила власний особистий кабінет, де здійснила заповнення заявку на отримання кредиту та підписала даний договір шляхом використання логіну та пароля електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.п. 8.5., 8.6 договору позики №2007177 від 26 лютого 2018 року даний договір укладається дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, зразком електронного підпису одноразовим ідентифікатором є логін та пароль особистого кабінету.

Однак, всупереч наведеному, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей договір та умови договору, передбачені саме у такому договорі позики №2007177 від 26 лютого 2018 року підписа шляхом використання інформаційно-телекомунікаційних систем та розуміла відповідач ОСОБА_1 , що вона ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що у випадку підписання будь-яких документів відповідачем електронним підписом, такі взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії.

Крім того, роздруківка договору позики із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем, що саме такий примірник договору позики №2007177 від 26 лютого 2018 року було підписано відповідачем.

Окрім того, згідно листа ТзОВ ФК «Вей фор пей» №4597-ВП від 03 березня 2021 року саме ТзОВ ФК «Вей фор пей» 26 лютого 2018 року здійснило грошовий переказ на картку відповідача ОСОБА_1 , хоча договір позики №2007177 від 26 лютого 2018 року, як стверджує позивач, було укладено між ОСОБА_1 та ТзОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», а також, представником позивача не надано жодних доказів надання саме ТзОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» коштів відповідачу чи будь-яких документів, якими б позивач уповноважив ТзОВ ФК «Вей фор пей» здійснити переказ коштів ОСОБА_1 на підставі договору позики №2007177 від 26 лютого 2018 року.

Також, відповідно до абз. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19 серпня 20202 року у справі № 641/11984/15-ц положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11 Закону "Про захист прав споживачів" і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року.

Внаслідок наведеного, винагорода у виді комісії за обслуговування кредиту є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому вимоги щодо стягнення комісії у розмірі 120785,68 грн., є нікчемним, аналогічну позицію виклав Верховний Суд у постанові від 19 серпня 20202 року у справі № 641/11984/15-ц.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та комісії, відсутність підпису, зокрема, електронного шляхом застосування одноразового ідентифікатора, наданий банком примірник договору позики №2007177 від 26 лютого 2018 року не може розцінюватися як укладений дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки представником позивача не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд , -

У Х В А Л И В :

у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: /підпис/ А.І. Ліуш

Копія вірна.

Суддя: А.І. Ліуш