Провадження №22-ц/812/949/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 травня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/3981/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення, яке ухвалив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича у приміщенні цього суду 15 березня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та стягнення вартості майна у разі неможливості повернення його в натурі,

у с т а н о в и л а :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про витребування безпідставно набутого майна.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником автомобіля марки «Volkswagen Transport» державний номерний знак НОМЕР_1 (далі - автомобіль).

10 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір авансу купівлі-продажу цього автомобіля, на підтвердження чого була складена розписка, відповідно до змісту якої відповідач отримав автомобіль та сплатив аванс в сумі 300 доларів США. За домовленістю сторін повна вартість автомобілю складала 5000 доларів США. Решту суми - 4700 доларів США відповідач зобов`язувався сплатити позивачеві до 10 вересня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від укладення договору купівлі-продажу автомобіля, автомобіль не повертає, решту суми за домовленістю не сплатив, позивач, посилаючись на положення статей 1212, 1213 ЦК України, просив витребувати в натурі у відповідача на його користь автомобіль. У разі неможливості витребування автомобілю в натурі позивач просив стягнути з відповідача його ринкову вартість - 125490 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений. Постановлено витребувати в натурі у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки «Volkswagen Transport» номерний знак НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1333,50 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається, що право власності на спірний автомобіль зареєстровано за позивачем, а відповідач, отримавши автомобіль у користування, відмовляється укладати договір купівлі-продажу та сплатити його повну вартість. Тому суд вважав, що відповідач не набув правових підстав для отримання автомобіля від позивача, у зв`язку з чим автомобіль підлягає витребуванню на підставі положень статті 83 ЦК України.

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення по справі додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 грудня 2020 року задоволено його позовні вимоги та витребувано в натурі у ОСОБА_2 на його користь автомобіль марки «Volkswagen Transport» номерний знак НОМЕР_1 . Однак судом не вирішено вимогу щодо стягнення з відповідача ринкової вартості автомобіля у разі неможливості його витребування у відповідача. Тоді як зі слів відповідача, він його розбив у ДТП та здав на металобрухт. Тому виконати рішення суду у первісній редакції є неможливим.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд ухвалити додаткове рішення, яким у разі неможливості витребування в натурі автомобіля, стягнути з ОСОБА_2 ринкову вартість автомобіля марки «Volkswagen Transport», номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 125490,00 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено, ухвалено додаткове рішення по цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна та стягнення вартості майна, у разі неможливості повернення його в натурі.

Постановлено відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення вартості майна у разі неможливості повернення його в натурі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у разі неможливості витребування в натурі автомобілю марки «Volkswagen Transport», номерний знак НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_2 ринкову вартість цього автомобіля в сумі 125490,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що додаткове рішення ухвалено судом з порушенням норм матеріального права, без врахування положень статті 1212 та частин 1, 2 статті 1213 ЦК України, враховуючи зміст яких, суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача вартості безпідставно набутого майна, оскільки усі його позовні вимоги є не взаємовиключними, а взаємопов`язаними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Додаткове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матерів справи, що ОСОБА_1 є власником автомобілю марки «Volkswagen Transport», номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області № 31/14/1 від 13 червня 2020 року (а.с. 3).

Згідно із копією розписки від 10 квітня 2014 року, ОСОБА_2 взяв у борг строком на п`ять місяців у позивача вказаний автомобіль, сплативши при цьому 300 доларів завдатку. Залишок суми в розмірі 4 700 доларів зобов`язувався повернути позивачу (а.с. 4).

Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000125 від 11 лютого 2015 року за ч. 1 ст. 190 КК України, позивач звертався до поліції з заявою щодо не повернення решти вартості автомобіля у розмірі 4 700 дол. США.

Між тим, на день вирішення спору відповідач не повернув позивачеві автомобіль та не сплатив решту коштів.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений. Постановлено витребувати в натурі у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки «Volkswagen Transport», номерний знак НОМЕР_1 , на підставі положень статті 83 ЦК України.

Звертаючись із заявою про ухвалення по справі додаткового рішення, позивач вказував, що суд, задовольняючи його вимоги про витребування автомобілю, не вирішив вимогу щодо стягнення з відповідача ринкової вартості автомобіля у разі неможливості його витребування у відповідача в натурі. Тоді як зі слів відповідача, останній його розбив у ДТП та здав на металобрухт. Тому виконати рішення суду у первісній редакції є неможливим.

В силу пункту 1 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

З огляду на те, що при ухваленні заочного рішення не було зроблено висновку щодо вирішення вимог про стягнення з відповідача ринкової вартості автомобіля у разі неможливості його витребування у відповідача в натурі, у суду були підстави для ухвалення по справі додаткового рішення.

Ухвалюючи додаткове рішення по справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 вартості витребуваного майна.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується.

ОСОБА_1 були заявлені вимоги щодо витребування належного на праві власності автомобілю від ОСОБА_2 , який його утримує без будь-якої правової підстави, а у разі неможливості повернути автомобіль в натурі позивач просив стягнути його вартість - 125490 грн.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із положеннями статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Таким чином, за положеннями статті 1213 ЦК України підставою для відшкодування потерпілому вартості безпідставно набутого майна є неможливість його повернення в натурі. При цьому потерпілому відшкодовується вартість майна на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на обставини справи та характер спірних правовідносин та норми права, які їх регулюють, при вирішенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача вартості автомобілю позивач мав довести, а суд встановити, що повернення позивачу автомобілю марки «Volkswagen Transport», номерний знак НОМЕР_1 , є неможливим, а також його вартість на день розгляду справи.

Як встановлено судом при ухвалені по справі заочного рішення, сторони домовлялись про купівлю ОСОБА_2 у ОСОБА_1 належного останньому автомобілю, але укладення договору купівлі-продажу не відбулося, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку та не повернув автомобіль позивачеві. За такого суд виснував про витребування автомобіля позивачеві.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 174, частини 1 статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмету спору та їх обґрунтування у позовній заяві, а в силу вимог частини 2 статті 83 ЦПК України позивач подає докази разом з поданням позовної заяви.

Між тим, у позовній заяві ОСОБА_1 будь-яких посилань на неможливість повернення автомобіля в натурі не зазначено. Доказів такого, а також доказів зазначеної у позовній заяві вартості спірного майна позивачем при зверненні до суду з позовною заявою не надавалось.

Суд в силу вимог частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення вартості неповернутого відповідачем автомобілю. Такий висновок є правильним, оскільки позивачем не було надано доказів щодо неможливості витребування автомобілю в натурі та його дійсну вартість на день розгляду справи в суді.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні аргументи апеляційної скарги, які обмежуються посиланням на неправильне застосування судом вимог статті 1213 ЦК України, оскільки саме з положень цієї норми права виходив суд, ухвалюючи додаткове рішення у справі, і ці положення закону були застосовані правильно, оскільки позивачем не доведені як неможливість повернення в натурі відшукуваного майна, так і його дійсна вартість на день вирішення справи.

Оскільки при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції правильно застосовував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які з огляду на результату розгляду справи, а також звільнення позивача ОСОБА_1 як особи з інвалідністю другої групи від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», покладаються на державу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 12 травня 2021 року