Номер провадження: 22-ц/813/3943/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря: Хухрова С.В.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Форманюк О.М.,

представника відповідача - ЮД ОМР Чабан І.А.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Рабзі О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційні скарги Акціонерного товариства «Скай Банк» та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Юридичного департаменту Одеської міської ради, в особі Управління Державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору, Акціонерне товариство «СКАЙ БАНК», ОСОБА_4 , Кредитна спілка «Україна», про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсним договорів купівлі-продажу,

встановив:

09.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Юридичного департаменту Одеської міської ради, в особі Управління Державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Далі ЮД ОМР), ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору, Акціонерне товариство (далі АТ) «СКАЙ БАНК», ОСОБА_4 , Кредитна спілка «Україна (далі - КС «Україна»), про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсним договорів купівлі-продажу (т.1, а.с.2 -10).

В ході розгляду справи позивач неодноразово збільшував свої позовні вимоги та в останній редакції позовних вимог від 21.01.2019 року (т.3, а.с.52-53, 54-55) позивач просив:

-визнати незаконною підставу для виникнення права власності за ОСОБА_5 на нежитлові приміщення другого поверху та мансарди загальною площею 411,9 кв.м. розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування підстави внесення запису рішення державного реєстратора Рубан Майї Олександрівни Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 20.08.2015 року, індексний номер 23818133, про державну реєстрацію права власності та проведеного Державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Заяць Костянтином Вікторовичем запису про державну реєстрацію права власності від 17.08.2015 року №10876334, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21.03.2016 року, укладений між ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , предметом якого є нежилі приміщення ІІ-го поверху та мансарди, загальною площею 411,9 кв.м., що розташовані у АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №107;

-скасувати рішення реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович Олени Юріївни про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , індексний номер 28851431 від 21.03.2016 року, № запису про право власності 13793985;

-скасувати відомості внесені до реєстру речових прав на нерухоме майно 31.03.2016 року державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Фариною Ліною Василівною, індексний номер рішення 29043517, про закриття об`єкту нерухомого майна у зв`язку із його поділом на 3 приміщення;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29.11.2017 року, укладений між ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , предметом якого є нежилі приміщення загальною площею 552,1 кв.м., що розташовані у АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., зареєстрований в реєстрі за №12657;

-встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого це рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на нежилі приміщення загальною площею 552,1 кв.м., що розташовані у АДРЕСА_1 , відповідно визначеного на даний час порядку щодо скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

-судові витрати покласти на відповідачів.

Представник ЮД ОМР у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що Постановою Верховного Суду по справі № 2-2518/11 від 25.07.2018 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 до КС «Україна» про визнання нежитлових приміщень офісу об`єктом договору іпотеки, внесення змін до договору іпотеки, стягнення заборгованості за договорами додаткового пайового внеску шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на нерухоме майно, а також у задоволенні зустрічного позову КС «Україна» про визнання недійсними договорів додаткового пайового внеску від 9 серпня 2006 року та від 6 вересня 2006 року та договору іпотеки від 8 вересня 2006 року, було відмовлено (т.3, а.с.28-33).

Третя особа ПАТ «РЕГІОН БАНК», яке змінило назву на AT «СКАЙ БАНК», надало до суду письмові пояснення від 07.02.2017 року, в яких просив задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_1 у повному обсязі, обґрунтовуючи їх тим, що рішення суду може вплинути на його права та обов`язки як Іпотекодержателя вказаних нежитлових приміщень (т.1, а.с.119-121).

Арбітражний керуючий КС «Україна» ВУду Г.І. надав до суду письмові пояснення від 29.05.2018 року, щодо заяви про збільшення позовних вимог, в яких підтримав позовну заяву позивача ОСОБА_1 ( т.2, а.с.161-167).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсним договорів купівлі-продажу відмовлено в повному обсязі (т.3, а.с. 157-165).

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_6 , та АТ «СКАЙ БАНК» ставлять питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року, та постановлення нового, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с. 173-177, 193-202).

До суду апеляційної інстанції з`явились представник заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 адвокат Форманюк О.М., представник ЮД ОМР Чабан І.А., представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Рабзі О.Ю., інші учасники справи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, призначеного на 28.04.2021 року, на 10.30 год. (т.4, а.с.124-136), про причини нявки суд не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за участю адвоката Форманюк, ОСОБА_7 і адвоката Рабзі О.Ю., а також на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні вищевказаних апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вказав, що 23.06.2009 року на підставі договору іпотеки від 08.09.2006 та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2009 року по справі № 2-7914/09 за ним зареєстровано право власності на нежитлові приміщення офісу № 550, загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 159,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.31-36).

Так, вказаним заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2009 року по справі № 2-7914/09 були внесені зміни у пункт 6 договору іпотеки від 08.09.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та КС «Україна», які стосуються його предмета, зазначивши, що предметом договору є нежитлові приміщення офісу за АДРЕСА_2 , що знаходяться по АДРЕСА_1 та складаються з приміщень літери «А», загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 159,8 кв.м., які належали КС «Україна» на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 30.08.2008 року, серія НОМЕР_4 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 05.11.2008 року номер витягу: 20810601, номер запису: 2116 в книзі: 82неж-34.

Свідоцтво про право власності від 30.08.2008 року видано КС «Україна» замість договору купівлі-продажу від 06.11.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., у реєстрі за №9615, зареєстрованого ОМБТІ та РОН від 18.11.2002 року під №20неж. стор.197 р.№2116 та договору купівлі-продажу №26 нежилого приміщення, загальною площею 230,5 кв.м. шляхом викупу на аукціоні від 16.03.2004 року, посвідченого Котом Д.Г., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу у реєстрі за №834, зареєстрованого КП «ОМБТИ та РОН» від 29.07.2004 року, номер запису: 1765 в книзі: 35неж-31 (т.1, а.с.29-30)

Згідно Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 16.11.2006р., зареєстрованого Інспекцією Держархбудконтролю м. Одеси 29.11.2006 року за №520, КС «Україна» здійснила реконструкцію квартир під АДРЕСА_3 , № НОМЕР_5 з будівництвом мансарди під офіс на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації м. Одеси №1901 від 12.09.2003р., висновку УАМ ОМР №539/03 від 03.06.2003р. та дозволу на виконання будівельних робіт №541/04 від 25.08.2004р. (т.1, а.с.25-28).

Реконструкцію квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , які належали КС «Україна» та знаходились на ІІ-му поверсі будинку, КС «Україна» проводила на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., у реєстрі за №9615, зареєстрованого ОМБТІ та РОН від 18.11.2002 року під №20неж. стор.197 р.№2116 (т.1, а.с.172) та приміщення горища №718 на підставі договору купівлі-продажу №26 нежилого приміщення, загальною площею 230,5 кв.м., шляхом викупу на аукціоні від 16.03.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г., у реєстрі за №834, зареєстрованого КП «ОМБТИ та РОН» від 29.07.2004 року, номер запису: 1765 в книзі: 35неж-31.

Таким чином, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на неправомірне позбавлення його права власності, яке підтверджується Витягом КП «ОМБТІ та РОН» № 23098419 від 23.06.2009 року, відповідно до якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення офісу № 550, за № 25298863, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належать йому на підставі договору іпотеки від 08.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5653 та заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2009 року по справі № 2-7914/09.

Проте, позивачем не було враховано, що предметом договору іпотеки від 08.09.2006 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та КС «Україна», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., реєстровий №5653, була тільки квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 95,7 кв.м., загальною вартістю 3100000,00 грн. (т.1, а.с.21-24).

За змістом п.16.2 вищевказаного договору іпотеки від 08.09.2006 року Позивач мав право перевіряти документально і фактично наявність, розмір, стан і умови збереження та цільового використання предмету іпотеки. Згідно п.18.3 договору іпотеки від 08.09.2006 року КС «Україна» зобов`язалася не здійснювати реконструкцію, перебудову, перепланування майна, що надано в іпотеку без відповідного письмового дозволу Позивача.

Крім того, у відповідності до п.18.10 договору іпотеки від 08.09.2006 року КС «Україна» зобов`язана передати правовстановлюючі документи на майно на зберігання Позивачу до дати остаточного погашення заборгованості за договорами додаткових пайових внесків.

Однак, КС «Україна» порушила умови п.18.10 вищевказаного договору іпотеки від 08.09.2006 року, та не виконала своїх зобов`язань, щодо передачі оригіналів правовстановлюючих документів предмета іпотеки Позивачу, що підтверджується посиланням на оригінали цих документів, при видачі КС «Україна» Свідоцтва про право власності від 30.08.2008 року на реконструйований об`єкт - офіс № НОМЕР_6 .

Таким чином, при укладенні договору іпотеки від 08.09.2006 року Позивач не міг не знати, що майно, яке є предметом іпотеки, вже реконструйовано під офіс, має два поверхи замість одного, значно збільшено його площу, так як реконструкція згідно Акту прийняття в експлуатацію об`єкта почалась ще 25.08.2004 року, а закінчилася 16.11.2006 року.

З цих підстав, твердження позивача ОСОБА_1 , що реконструкція іпотечного майна проводилась без узгодження з ним, не відповідає дійсності та спростовується вище викладеними фактами.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до судових рішень по справі №2-2581/11 позивачу не належить на праві власності нежитлове приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 159,8 кв.м.

Так, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2009 року по справі №2-7914/09 за позовом ОСОБА_1 до КС «Україна» про внесення змін до договору іпотеки, які стосуються предмета іпотеки; стягнення заборгованості за договорами додаткового пайового внеску шляхом визнання права власності на іпотечне майно; визнання права власності на майно; зобов`язання зареєструвати право власності - скасовано, справу призначено до розгляду.

В подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року по справі №2-2518/11 у задоволені позову ОСОБА_1 до КС «Україна», ПАТ «Регіон-Банк» (змінено назву на AT «СКАЙ БАНК») про визнання нежилого приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_1 ,об`єктом договору іпотеки від 08.09.2006 року; внесення змін до пункту 6 договору іпотеки від 08.09.2006 року; стягнення заборгованості за договорами додаткового пайового внеску №ГО-090806 А від 09.08.2006 року та №ГО-060906 С від 06.09.2006 року шляхом визнання права власності на нерухоме майно, було відмовлено. Зустрічнийпозов КС «Україна» до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів додаткового пайового внеску від 09.08.2006 року та 06.09.2006р. та договору іпотеки від 08.09.2006 року було задоволено (т.1, а.с.187-192).

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 29.06.2017 року по справі №2- 2518/11 вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року змінено, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов КС «Україна» було задоволено частково (т.2, а.с. 198-206).

Разом з тим, Постановою Верховного Суду від 25.07.2018 року по справі №2-2518/11 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволені зустрічного позову КС «Україна» відмовлено (т.2, а.с.225-236, т.3, а.с.28-33).

Відмовляючи в задоволенні первісних і зустрічних позовних вимог Верховний Суд вказав, що рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що залучення кредитною спілкою додаткових пайових внесків на договірній основі є порушенням положень статті 5 Закону України «Про кредитні спілки» у частині здійснення діяльності з порушенням вимог пункту 2.1.3 Положення про фінансові нормативи діяльності та критерії якості системи управління кредитних спілок та об`єднаних кредитних спілок, затверджені розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 16 січня 2004 року № 7, у частині того, що додаткові пайові внески залучаються на бездоговірній основі. Щодо договорів, укладених між спілкою та ОСОБА_1 , Спостережною Радою не затверджувався такий режим залучення додаткового пайового внеску. Крім того, на час укладення вказаних договорів у КС «Україна» не було відповідної ліцензії на прийом внесків на депозитні рахунки. Положення про фінансові послуги не передбачало надання членам кредитної спілки фінансових послуг по залученню внесків із забезпеченням їх договорами іпотеки нерухомого майна або будь-якого іншого виду забезпечення. Отже, згідно з положеннями статей 203, 215 ЦК України спірні договори додаткових пайових внесків та договір іпотеки є недійсними.

В сою чергу, рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на підставі договорів додаткових пайових внесків, укладених між КС «Україна» і ОСОБА_1 , не виникло зобов`язань, що підлягали забезпеченню іпотекою, так як між ними не укладався ні договір банківського депозиту, ні договір банківського рахунку, оскільки КС «Україна» не є банком. Тому вимога ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договорами додаткових пайових внесків шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно, що в договорі іпотеки вказано, як предмет іпотеки, відсутні. Вимоги ОСОБА_1 , про визнання офісу № 550 по адресу: АДРЕСА_1 предметом договору іпотеки і внесення змін до договору іпотеки у частині предмета іпотеки не відповідають положенням законодавства.

КС «Україна» у порушення положень законодавства про кредитні спілки взяла на себе зобов`язання за договорами додаткових пайових внесків по нарахуванню та розподілу доходу у розмірі, не нижче 27 % річних кожного місяця, по закінченню строку дії договорів, що суперечить діяльності спілки. Отже, вказані договори додаткових пайових внесків та договір іпотеки, який укладено на їх забезпечення, відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є недійсними.

Таким чином, висловлена у вказаній Постанові Верховного Суду правова позиція підтверджує доводи відповідача щодо недійсності договорів, а саме: оскільки на час укладення спірних договорів у КС «Україна» не було відповідної ліцензії на прийом внесків на депозитні рахунки, тому згідно з положеннями статей 203, 215 ЦК України такі договори є недійсними.

З огляду на викладене, твердження позивача ОСОБА_1 про порушення його права власності, як власника нежитлового приміщення офісу №550, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 159,8 кв.м., яке виникло на підставі договору іпотеки від 08.09.2006 року, реєстраційний номер 5653, та заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2009 року по справі №2-7914/09, є безпідставними і необгрунтованими.

Відповідно до судових рішень по справі №2-2581/11 зазначені обставини судом вже досліджувались, а саме встановлено, що позивачу ОСОБА_1 не належить на праві власності нежитлове приміщення офісу №550, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 159,8 кв.м.

Крім того, вищевказаною Постановою Верховного Суду встановлено, що 09.08.2006 року між Позивачем та КС «Україна» укладено договір додаткового пайового внеску №ГО-090806 А, за умовами якого, з урахуванням додатку від 09.11.2007 року №1 Позивач надав спілці внесок у розмірі 1 500 000,00 грн., зі сплатою на його користь 27% річних щомісяця від суми додаткового пайового внеску, терміном до 09.12.2008 року.

06.09.2006 року між Позивачем та КС «Україна» укладено договір додаткового пайового внеску №ГО-060906 С, за умовами якого, з урахуванням додатків від 06.10.2006 року №1 та від 06.11.2007 року №2, Позивач надав спілці внесок у розмірі 505000,00 грн., зі сплатою на його користь 27 % річних щомісячно від суми додаткового пайового внеску, терміном до 8 грудня 2008 року.

08.09.2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами додаткового пайового внеску між КС «Україна» та Позивачем було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого КС «Україна», як іпотекодавець, передала Позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_4 , яка належить спілці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2002 року.

30.10.2008 року КС «Україна» отримала Свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення офісу № 550, загальною площею 411, 9 кв.м по АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що КС «Україна» згідно умов договорів відсотки йому не нараховувала, заборгованість по відсоткам за договором додаткового пайового внеску від 09.08.2006 року складає 34051,00 грн., заборгованість по відсоткам за договором додаткового пайового внеску від 06.09.2006 року складає 11829,11 грн.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вказав, що у загальному розмірі заборгованість КС «Україна» перед ним за внесками та відсотками становить 2 096 484,22 грн.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що ч. 5 ст. 8 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що ліцензуванню підлягає діяльність кредитної спілки із залучення внесків (вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також інші види діяльності відповідно до закону.

З урахуванням приписів вказаного Закону, оскільки на час укладення спірних договорів у КС «Україна» не було відповідної ліцензії на прийом внесків на депозитні рахунки, то згідно з положеннями статей 203, 215 ЦК України такі договори є недійсними.

Також статтями 12, 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Так, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можутьвирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулюванняна підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюєтьсязгідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься віпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем таіпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальномупосвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Тобто, визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. На підставі вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду, які викладені в її постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Судом першої інстанції оскаржуваним судовим рішенням обгрунтовано встановлено, що твердження позивача ОСОБА_1 щодо укладення договору купівлі-продажу нежилого приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 , який був зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.12.2009 року, не відповідають дійсності та спростовуються рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.12.2009 року по справі №2-6209/09 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, яким встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу від 21.07.2009 року без нотаріального посвідчення. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підписали 15.08.2009 року акт прийому-передачі нежитлового приміщення, що свідчить про повне виконання умов договору купівлі-продажу від 21.07.2009 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.12.2009 року за ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлові приміщення офісу № 550 за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень літери «А», загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 286,4 кв.м.; зобов`язано КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати право власності на нежитлові приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщень літери «А», загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 286,4 кв.м. за ОСОБА_4 (т.1, а.с.130-131).

Однак, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16.09.2011 року у справі №8- 21/11 за заявою КС «Україна» рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.12.2009 року по справі №2-6209/09 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно скасовано за нововиявленими обставинами (т.3, а.с.119).

В подальшому, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.10.2011 року у справі №8-21/11, яка набула чинності, позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , зацікавлена особа: КС «Україна», про визнання права власності на майно - залишено без розгляду (т.3, а.с. 118).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що рішення по вказаній справі жодним чином не може вплинути на права та обов`язки третіх осіб: AT «СКАЙ БАНК» та ОСОБА_4 , та не може порушувати законні права та охоронювані законом інтереси AT «СКАЙ БАНК», як іпотекодержателя нежитлових приміщень офісу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 286,4 кв.м.

Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №154967605 від 04.02.2019 року ОСОБА_4 18.09.2010 року уклав договір іпотеки №1932 з ПАТ «РЕГІОН-БАНК» (змінено назву на AT «СКАЙ БАНК»), згідно якого 18.09.2010 року було накладено обтяження: заборона на нерухоме майно нежитлові приміщення офісу № 550, літ. «А», загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 286,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , РПВН: 25298863.

Крім того, в інформаційній довідці наявна інформація про укладення між ОСОБА_4 та ПАТ «РЕГІОН-БАНК» (змінено назву на AT «СКАЙ БАНК») договору про внесення змін №3 до договору іпотеки №06-1-05-47/з-2, реєстровий №2505 від 21.08.2012 року, в той самий час коли ОСОБА_4 вже не мав права розпоряджатися цим майном, так як його право власності на це майно було скасовано судовим рішенням.

Відповідно п.1.2 договору іпотеки №06-1-05-47/з-2 від 18.09.2010 року предметом іпотеки є: нежитлові приміщення офісу № 500 літ. «А», загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 286,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.12.2009 року справа №2-6209/09. (а.с.122-124 т.1).

При укладанні договору про внесення змін № 3 до договору іпотеки №06-1-05-47/з- 2, реєстровий №2505 від 21.08.2012 року, ОСОБА_4 вже було відомо про скасування його права власності на предмет іпотеки і що він вже не являється власником іпотечного майна (т.1, а.с. 126).

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку, що третя особа ОСОБА_4 не має законних підстав для надання в іпотеку AT «СКАЙ БАНК» нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень офісу № 550, літ. «А» , загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 286,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , РПВН: 25298863. В свою чергу, AT «СКАЙ БАНК» не мало законних підстав для прийняття цього майна в іпотеку та забороняти відчуження цього нерухомого майна, яке є предметом договору іпотеки №06-1-05-47/з-2 від 18.09.2010 року.

З огляду на встановлене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з тим, що підстави набуття права власності позивача ОСОБА_1 на нежилі приміщення офісу № 550 по АДРЕСА_1 , загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 159,8 кв.м., скасовані рішеннями суду по справі №2-2518/11, він не є заінтересованою особою, тому що не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу і жодних законних прав у разі визнання їх недійсності і застосування наслідків недійсності у нього не виникає.

При цьому суд правильно зазначив, що відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту цієї статті вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Таким чином, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Наслідками недійсності правочину є повернення однією стороною другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція).

За змістом ч.ч. 4-5 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Факти, які відповідно до закону вважаються встановленими і не доводяться при розгляді справи.

При цьому необхідно вказати, що преюдиційним може бути судове рішення, навіть для учасників провадження, де суб`єктний склад сторін не є повністю тотожнім, однак чітко стосується конкретного учасника або встановлює певну обставину (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-490цс17).

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, в тому числі в їх мотивувальних частинах, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини (далі Конвенція), згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно рішення ЄСПЛ від 28.10.99р. у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Статтею 13 Конвенції передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї норми міжнародного права ЄСПЛ у своїх рішеннях також наголошував на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначив, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Вирішуючи питання про належний або неналежний спосіб захисту, що є підставою для звернення до суду, є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16.

Також судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги доводи позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності скасування рішення реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович Олени Юріївни про державну реєстрацію права власності; скасування відомостей, внесених до реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2016 року державним реєстратором.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката, інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (частина 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права подається пакет документів за переліком.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі визначених законом документів. Вказана правова позиція висловлена у Постанові КГС ВС від 14.03.2018 № 921/403/17-г/6, а також в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року по справі № 456/2946/17.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилається як на підставу позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

При цьому колегія суддів зазначає, що посилання представника КС «Україна» на те, що спірне нежитлове приміщення належить саме КС «Україна», не може бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 по даній справі, оскільки згідно матеріалів даної справи, КС «Україна» та її ліквідатор не звертались до суду з самостійними вимогами про визнання права власності на нежилі приміщення офісу № 550, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 411,9 кв.м., основною площею 159,8 кв.м., які є предметом даного цивільного спору.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «СКАЙ БАНК» та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра