Справа № 125/896/20
Провадження № 22-ц/801/898/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 рокуСправа № 125/896/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чубар Оксани Василівни на рішення Барського районного суду Вінницької області від 05.02.2021 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

23.06.2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом у якому просила визнати, що поширені ОСОБА_1 відомості, в соціальних мережах Інстаграм, в групі «Кофе ОСОБА_3 », та в мережі « Фейсбук» , на сторінці відповідачки, і в групі « Оголошення м. Бар, Барський район», про те , що вона, ОСОБА_2 , побила вікна та порвала кабель інтернету, в нежитловому приміщенні з колишньою назвою магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташоване по АДРЕСА_1 , не відповідає дійсності та принижує її честь, гідність. Зобов`язати відповідачку припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності відносно ОСОБА_2 , та спростувати поширену нею відносно позивачки , зазначену у позовній заяві недостовірну інформацію, шляхом розміщення в соціальних мережах Інстаграм, на акаунті « ІНФОРМАЦІЯ_2 », та в мережі Фейсбук, на сторінці відповідачки, і в групі Оголошення м. Бар, Барський район, шляхом розміщення відповідних, спростовуючи недостовірну інформацію, публікацій. Просила стягнути з відповідачки на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 05.02.2021 року позов задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивачки на повагу до її гідності та честі, інформацію розповсюджену ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 у соціальній мережі «Instagram» у групі «Кофе ОСОБА_3 », у мережі Facebook на сторінці ОСОБА_1 та у групі «Оголошення м. Бар Барський район», наступного твердження: «Ці люди, орендодавці, вирішили що криками і обманом заберуть у нас бізнес, і зі скандалом наполягала на тому, що весь ремонт і декор ми зобов`язані залишити їм, бо ми за їхньою думкою мало платили їм орендної плати…Виявляється, що ми їх обікрали…і най нижче вони впали коли побили вікна…і обірвали кабель Інтернет…Що за бидло тиняється містом і робить шкоду? Немає чим зайнятися по голові собі товчи тією бітою якою ти це зробив». Зобов`язав відповідачку протягом 20 календарних днів з дня набрання законної сили остаточним судовим рішенням, спростувати розповсюджену нею відносно ОСОБА_2 недостовірну інформацію, шляхом розміщення у соціальній мережі « Instagram» у групі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у мережі Facebook на сторінці ОСОБА_1 та у групі «Оголошення м. Бар Барський район» публікації про те, що твердження : «Ці люди, орендодавці, вирішили що криками і обманом заберуть у нас бізнес, і зі скандалом наполягала на тому, що весь ремонт і декор ми зобов`язані залишити їм, бо ми за їхньою думкою мало платили їм орендної плати…Виявляється, що ми їх обікрали…і най нижче вони впали коли побили вікна…і обірвали кабель Інтернет…Що за бидло тиняється містом і робить шкоду? Немає чим зайнятися по голові собі товчи тією бітою якою ти це зробив», є недостовірними та такими, що не відповідають дійсності. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки 10 000 гривень завданої моральної шкоди та судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні її позову .

У судовому засіданні адвокат відповідача Чубар О.В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, які містяться в матеріалах справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 376 ЦПК України передбачає вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення .

Підставами скасування рішення Барського районного суду Вінницької області від 05.02.2021 року на думку колегії суддів є:

- неповне з`ясування районним судом обставин справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

- порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач висловлюючи свою суб`єктивну думку щодо пошкодження нежитлового приміщення та кабелів Інтернету орендодавцями, та розміщуючи при цьому її в мережі Інтернет, а саме у мережі «Instagram» у групі « Кофе ОСОБА_3 », у мережі Facebook на сторінці ОСОБА_1 та у групі «Оголошення м. Бар Барський район», використала принизливу та непристойну форму, внаслідок чого принизила честь та гідність позивачки, яка є саме тим орендодавцем, про якого йде мова, перед невизначеним колом осіб користувачів соціальної мережі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Апеляційним судом встановлено, що нежитлове приміщення « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 17, 2 кв.м. зареєстровано за ОСОБА_2 / а.с.15/

11.07.2019 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 площею 29 кв.м. / а.с.17/

Позивачкою надані дві публікації аналогічного змісту, розміщені під іменем ОСОБА_5 та coffee supremo (без дати) час публікації 21:21 та 12:41, які містять, серед іншого і інформацію: « ці люди, орендодавці, вирішили що криками і обманом заберуть у нас бізнес, і зі скандалом наполягала на тому що весь ремонт і декор ми зобов`язані залишити їм, бо ми за їхньою думкою мало платили їм орендної плати», « виявляється що ми їх обікрали» « і най нижче вони впали коли нам побили вікна …. І обірвали кабель Інтернет…» / а.с.26, 27/, а також публікацію під іменем ОСОБА_5 Оголошення м. Бар, Барський район наступного змісту : «Неочікуваний поворот… не встигли ми ще ремонт зробити у новому приміщенні, а тут такі «веселощі» що за бидло тиняється містом і робить таку шкоду? Навіщо псувати чуже майно? Немає чим зайнятись по голові собі товчи тією бітою якою ти це зробив! Звичайно ж ми знаємо хто це зробив, благо що є камери відеонагляду, і ми так просто це не залишемо. Ми вже написали відповідну заяву в правоохоронні органи, 90-ті у минулому, змирись уже і не ганьбись на весь ОСОБА_6 » / а.с.28/

Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 13 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та визнав недостовірними обставини, про які позивачем заявлено не було.

Так у позовній заяві , позивачка зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 і ІНФОРМАЦІЯ_5 , в соціальних мережах « Instagram», на акаунті « ІНФОРМАЦІЯ_2 », та в мережі Facebook на сторінці ОСОБА_1 та у групі «Оголошення м. Бар Барський район» останньою було розміщено три публікації, в яких відповідачка, безпідставно, звинуватила її, у тому, що вона побила вікна та обірвала кабель Інтернету, у нежитловому приміщенні, яке знаходиться в м. Бар Вінницької області, поряд з її власним. Дії, які відповідачка ставить їй у вину , підпадають під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України хуліганство.

Тому, саме ту інформацію, що ОСОБА_2 , побила вікна та порвала кабель Інтернету , в нежитловому приміщенні з колишньою назвою магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташоване по АДРЕСА_2 , а не весь текс повідомлення під початковою назвою « Ну що любі друзі, потрібно поставити всі крапки над і…» та « Неочікуваний поворот» позивачка просила визнати такою, що не відповідає дійсності та принижує її честь та гідність.

Згідно п. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять письмової заяви позивача про зміну предмету та підстав позову, чи збільшення обсягу позовних вимог.

Таким чином, дослідженню на достовірність та такою чи порушує права позивачки підлягає лише інформація, що ОСОБА_2 , побила вікна та порвала кабель Інтернету , в нежитловому приміщенні з колишньою назвою магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташоване по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Стаття 55 Конституції України визначає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

В той же час, відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження.

При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі Handyside v.United Kingdom).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Таким чином, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Стаття 200 ЦК України визначає, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

Аналогічні положення містяться в статті 1 Закону України "Про інформацію".

Стаття 5 Закону України "Про інформацію" передбачає, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно із положеннями статті 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що відповідачем на власній сторінці в соціальній мережі Facebook поширена недостовірна інформація про позивача.

Facebook - найбільша у світі соціальна мережа.

Соціальна мережа - соціальна структура, утворена індивідами або організаціями. Вона відображає розмаїті зв`язки між ними через різноманітні соціальні взаємовідносини, починаючи з випадкових знайомств і закінчуючи тісними родинними зв`язками.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка на персональній сторінці у соціальній мережі Facebook розмістила пост в якому містяться зокрема наступні вислови:

« ці люди, орендодавці, вирішили що криками і обманом заберуть у нас бізнес, і зі скандалом наполягала на тому що весь ремонт і декор ми зобов`язані залишити їм, бо ми за їхньою думкою мало платили їм орендної плати» , « виявляється що ми їх обікрали» , «і най нижче вони впали коли нам побили вікна …. І обірвали кабель Інтернет»

Публікація під іменем ОСОБА_5 Оголошення м. Бар, Барський район має наступний зміст : « Неочікуваний поворот… не встигли ми ще ремонт зробити у новому приміщенні, а тут такі « веселощі»

що за бидло тиняється містом і робить таку шкоду? Навіщо псувати чуже майно? Немає чим зайнятись по голові собі товчи тією бітою якою ти це зробив! Звичайно ж ми знаємо хто це зробив, благо що є камери відеонагляду, і ми так просто це не залишемо. Ми вже написали відповідну заяву в правоохоронні органи, 90-ті у минулому, змирись уже і не ганьбись на весь ОСОБА_6 »

Колегія суддів звертає увагу, що в усіх трьох публікаціях не йде мова про особу позивача, не згадується її персональні дані та не містяться інші дані на основі яких читач міг би пов`язати поняття «орендодавців» з особою ОСОБА_2 . Так, у двох публікаціях ( аналогічних) використовується узагальнене поняття « орендодавці», а у третій публікації конкретизації особи взагалі немає.

Крім того, в матеріалах справи містяться суперечливі докази, на підставі яких суд позбавлений можливості встановити, яке саме приміщення передавалось в оренду відповідачці, оскільки в договорі оренди йде мова про нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 та площею 29 кв.м, тоді як відповідно до реєстраційного посвідчення ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 , площею 17,2 кв.м .

У порушення вимог зазначеного національного та міжнародного законодавства районний суд не розмежував недостовірну інформацію, яка порочить позивача, від звернення, думок, поглядів відповідача, висловлених нею стосовно проблеми, пов`язаної з вирішенням питань щодо оренди нежитлового приміщення в період карантину та пошкодження її майна.

Та обставина, що у третьому тексті повідомлення вдалась до брутальних та нестриманих висловлювань, також не може оцінюватись як порушення прав позивачки, оскільки звинувачень конкретних осіб у вчиненні протиправних дій даний текст не містить.

Зі змісту інших статей також не слідує звинувачення позивача у конкретних злочинних діях, у них відповідачка виразила суб`єктивні оціночні судження, незадоволення, свій особистий погляд на факт пошкодження її майна .

В судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що дійсно зазначені позивачем статті були розміщені на сторінці відповідача.

Отже, провівши системний аналіз діючого законодавства України, взявши до уваги відповідну судову практику та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, вивчивши процесуальні заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус "недостовірної", такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У цьому конкретному випадку у розпорядженні суду немає даних про те, що фактично зазначені в статті цитати спрямовані на поширення недостовірної інформації щодо позивача, приниження її честі, гідності та ділової репутації.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального і процесуального права призвело до помилкового висновку, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно п.13 ст.141 ЦПК України , якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачем при розгляді справи були понесені наступні витрати: 3153 грн судовий збір при поданні апеляційної скарги, та 12 000 грн правова допомога адвоката в судах двох інстанцій.

/ а.с. 65 -70, 97, 111-119/

Відповідно до п.2ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати , пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Судовий збір, сплачений відповідачем при подані апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок позивачки у повному розмірі.

Враховуючи, що стягнення адвокатських витрат в сумі 12 000 грн не відповідають критеріям розумності, з огляду на незначний обсяг правової допомоги, який полягав у написанні відзиву на позов та дублюванні мотивів в апеляційній скарзі; критерії співрозмірності, з огляду на ціну позову та критерії справедливості, з огляду на предмет спору та надмірний тягар для позивача, колегія суддів приходить до висновку про зменшення компенсації витрат на правову допомогу до 7000 грн ( за дві інстанції).

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чубар Оксани Василівни задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 05.02.2021 року скасувати.

Постановити нове рішення .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені при сплаті судового збору при подані апеляційної скарги в сумі 3153 грн та оплату правової допомоги в сумі 7 тис. грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.