РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/5613/21

Номер провадження 2/495/2313/2021

07 вересня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Анісімової Н.Д.,

із участю секретаря судового засідання Красовської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання право власності на Ѕ частину житлового будинку і земельної ділянки,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання право власності на Ѕ частину будинку і земельної ділянки в якому просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А», житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 36,1 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», а також Ѕ частину земельної ділянки під номером АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0165, загальною площею 0,15 га, в межах згідно з планом, в тому числі за земельними угіддями 0,1090 га багаторічні насадження, 0,0410 га капітальна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 січня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб. Під час перебування сторін по справі у шлюбі, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку подружжям було придбано нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А», житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 36,1 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г».Одночасно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки позивачем разом з відповідачкою було придбано земельну ділянку під номером АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0165, загальною площею 0,15 га, в межах згідно з планом, в тому числі за земельними угіддями 0,1090 га багаторічні насадження, 0,0410 га капітальна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно витягів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку. Після придбання нерухомості позивач разом з відповідачкою та двома малолітніми дітьми переїхали жити до придбаного ними будинку. Згодом сімейні стосунки між позивачем та відповідачкою погіршились, що призвело до того, що позивач звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою про розірвання шлюбу. Відповідачка сприймаючи, що вона є одноособовим власником придбаного у шлюбі майна, у вигляді житлового будинку та земельної ділянки не визнає право власності позивача на Ѕ частину придбаного ними майна, погрожуючи, що продасть житловий будинок та земельну ділянку, а отриманими грошовими коштами розпорядиться на власний розсуд. Позивач у зв`язку з душевним хвилюванням та занепокоєнням, стосовно того, що набуте у шлюбі з відповідачкою майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, яке на нього не зареєстровано, а також враховуючи погрози відповідачки стосовно того, що вона має намір відчужити вищевказане майно та залишити позивача без даху над головою, позивач був змушений звернутися до суду з відповідним позовом з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Відповідачка скористалась своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України, надала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги визнає частково, в частині стягнення судових витрат у розмірі 9 762 грн, які складаються з 908 грн за подання позовної заяви до суду, судового збору в розмірі 454 грн за подання заяви про забезпечення позову та витрат на правничу допомогу у розмірі 8 400 грн. не визнає та заперечує проти їх задоволення, оскільки як вбачається з доданих до позовної заяви документів, позивачем не надано до суду детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

2. Рух справи у суді.

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження розгляд справи призначено на 28.07.2021 року.

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2021 року у задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує частково та просить їх задовольнити.

Відповідачка надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає частково.

За змістом частини третьої статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Статтею 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що для задоволення позову у порядку статті 206 ЦПК України є всі законні підстави, виходячи з наступного.

4. Фактичні обставини справи.

13 січня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Базар`янівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, актовий запис №1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 13.01.2007 року.

Під час перебування сторін по справі у шлюбі, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку, виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу, Одеської області Андрєєвою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №1273 подружжям було придбано нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А», житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 36,1 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г».

Одночасно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки , виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу, Одеської області Андрєєвою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №1277, подружжям було придбано земельну ділянку під номером АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0165, загальною площею 0,15 га, в межах згідно з планом, в тому числі за земельними угіддями 0,1090 га багаторічні насадження, 0,0410 га капітальна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно витягів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №192921784, №192923300 від 13.12.2019 року за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Після придбання нерухомості позивач разом з відповідачкою та двома малолітніми дітьми переїхали жити до придбаного ними будинку. Згодом сімейні стосунки між сторонами по справи погіршились, що призвело до звернення позивача до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою про розірвання шлюбу.

Відповідачка сприймаючи, що вона є одноособовим власником придбаного у шлюбі майна, у вигляді житлового будинку та земельної ділянки не визнає право власності позивача на Ѕ частину придбаного ними майна, погрожуючи житловий будинок та земельну ділянку продати, а грошові кошти забрати та розпорядитись ними на власний розсуд.

5. Норми права, які застосував суд.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як визначено в ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленимистаттями 69 - 72 СК Українитаст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Пропрактику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частини 2, 3ст. 325 ЦК Україниможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспорт засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Зі змісту ст.81 ЦПК Українивипливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

6. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Враховуючи наведені вище докази, які містяться в матеріалах справи та аналізуючи норми закону суд приходить до висновку, що позов в частині визнання права власності підлягає задоволено, оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А», житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 36,1 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», а також земельна ділянка під номером АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0165, загальною площею 0,15 га, в межах згідно з планом, в тому числі за земельними угіддями 0,1090 га багаторічні насадження, 0,0410 га капітальна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) були набутими сторонами, як подружжям за час шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя та позивач має законне право на їх поділ.

Також враховуючи вимоги ч.1 ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності при поділі майна суд, вважає, що в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя для належного захисту у спірних правовідносинах, необхідно визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А», житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 36,1 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», а також Ѕ частину земельної ділянки під номером 10, кадастровий номер :02:005:0165, загальною площею 0,15 га, в межах згідно з планом, в тому числі за земельними угіддями 0,1090 га багаторічні насадження, 0,0410 га капітальна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

7. Розподіл судових витрат

Що стосується позовної вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8 400 грн, судового збору у розмірі 908 грн за подання позову, судового збору у розмірі 454 грн за подання заяви про забезпечення позову суд приходить до висновку про часткове задоволення, виходячи з наступного.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат понесених на професійну правничу допомогу.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем ОСОБА_1 на підтвердження понесених судових витрати на професійну правничу допомогу по даній справі у розмірі 8 400 грн, надана тільки квитанція №2 від 16.07.2021 року, проте до суду не надано договору про надання правової допомоги; розрахунку витрат з обґрунтуванням часу, затраченого на надання адвокатських послуг із наведенням конкретних видів правничої допомоги, як і не надано акту про прийняття цих послуг (виконаних робіт), а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №78580 від 16.07.2021 року та сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №49255 від 16.07.2021 року.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1362 грн, яка складається з 908 грн за подання позову, судового збору у розмірі 454 грн за подання заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 372 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60,69,70 СК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про визнання право власності на Ѕ частину будинку і земельної ділянки задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з житлового будинку літ. «А», житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 36,1 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», а також Ѕ частину земельної ділянки під номером АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0165, загальною площею 0,15 га, в межах згідно з планом, в тому числі за земельними угіддями 0,1090 га багаторічні насадження, 0,0410 га капітальна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які перебувають спільною сумісною власністю подружжя.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення його повного тексту.

Суддя Н.Д. Анісімова