ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1189/17 Номер провадження 22-ц/814/1158/21Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Триголова В.М.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 грудня 2018 року (повний текст рішення складено 18 грудня 2018 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

Позовні вимоги ОСОБА_1 .

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 2012 року зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана у період його шлюбу з ОСОБА_2 . Власником квартири у правовстановлюючих документах зазначена ОСОБА_2

08 травня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, однак він продовжував проживати у зазначеній квартирі.

09 лютого 2017 року ОСОБА_2 не впустила ОСОБА_1 у квартиру, заявивши, що квартира належить їй особисто. На наступний день ОСОБА_2 його також не впустила до квартири, у зв`язку із чим він був вимушений викликати поліцію.

Внаслідок зазначених дій ОСОБА_2 він був вимушений винаймати тимчасове житло і сплачувати кошти за його оренду. Крім того, такими діями йому була завдана також моральна шкода.

З урахуванням наведеного просив: вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 42 240,00 грн за період з 10 лютого 2017 року по 31 грудня 2017 року, а також моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн; вирішити питання судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_2 .

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік - ОСОБА_1 , шлюб з яким розірвано 08 травня 2015 року. Наявність реєстрації відповідача у її квартирі створює їй перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена сплачував вартість комунальних послуг, з урахуванням факту реєстрації відповідача в квартирі. Також їй створюються перешкоди в отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід і кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Крім того, у разі відчуження квартири вона буде зобов`язана повідомити покупців про вказаний факт, що може стати перешкодою для відчуження її власності. Крім того, між нею та ОСОБА_1 не укладалось жодних угод.

ОСОБА_2 просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Короткий зміст судових рішень, які ухвалювались по даній справі

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочне рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди, задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 12 880,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в повернення сплаченого судового збору 1 280,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвала апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , відхилено.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду першої інстанції про скасування заочного рішення

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2017 року.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року скасовано заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 червня 2017 і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 лютого 2018 року об`єднано в одне провадження справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди та цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, яке переглядається

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 грудня 2018 року, з урахуванням ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 березня 2019 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди -залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Вирішено усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 640,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_1 не було доведено правових підстав для проживання в спірній квартирі, а також неправомірності дій ОСОБА_2 та існування причинно-наслідкового зв`язку між її діями та наслідками у виді витрат на оплату житла, а тому вимоги ОСОБА_1 про вселення та стягнення збитків задоволенню не підлягають. При цьому, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від наведених вище вимог, то також підлягає відхиленню.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами по справі припинені та спільне господарство не ведеться з 2015 року, при цьому між ними не досягнуто домовленості щодо проживання ОСОБА_1 в належній ОСОБА_2 квартирі, а тому наявні правові підстави для захисту права власності позивача по зустрічному позову на належне їй майно шляхом усунення перешкод у вільному володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 спірною квартирою, яка є особистою власністю останньої.

Короткий зміст постанови Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ульянової Ю.А. залишено без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 грудня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ульянової Ю.А. без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції його в касаційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - Ульянова Ю.А .

Так, постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ульянової Ю.А. задоволено частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Суд касаційної інстанції вищевказане судове рішення мотивував тим, що суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови не дослідив питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Ульянова Ю.А. , яка посилаючись на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, а саме: вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 42240,00 грн, а також моральну шкоду в сумі 10000,00 грн, а в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що місцевим судом при розгляді даної справи було порушено норми процесуального права, зокрема, щодо належного дослідження доказів у справі. Також безпідставно, на думку скаржника, було прийнято до розгляду заяву про перегляд заочного рішення та без наявності на те законних підстав скасовано рішення суду, що набрало законної сили.

Вказує, що припинення сімейних відносин ОСОБА_1 з власником житла - ОСОБА_2 не позбавило його права користування займаним приміщенням. Окрім того, скаржник разом з ОСОБА_2 продовжував проживати разом протягом двох років після розірвання шлюбу та матеріально забезпечував сім`ю.

Зазначає, що відносини з користування житловими приміщеннями регламентуються відповідними нормами Житлового кодексу та главою 32 ЦК України, у відповідності до яких позбавити права користування житловим приміщенням можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Таким випадком є або відсутність відповідача в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік (стаття 405 ЦК України) або виїзд його на постійне місце проживання в інше житло (стаття 107 ЖК). Так, суд в рішенні зазначив, що ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання в інше житло, однак встановлено не було в яке саме.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Позиція учасників справи у суді апеляційної інстанції

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянова Ю.А. у суді апеляційної інстанції підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання з`явилася ОСОБА_2 та її представник - адвокат Байдуж Ю.С., які у суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, в судове засідання не з`явились.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Встановлені обставини справи

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, згідно з актовим записом № 77, вчиненим Відділом ДРАЦС по м. Черкаси Черкаського МУЮ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились 02 лютого 2012 року.

28 березня 2012 року між ПАТ «Автокразбанк» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н. А., право власності зареєстровано 25 вересня 2012 року, згідно витягу про державну реєстрацію прав № 35615699 (т.1 а.с. 146-147).

У вказаному договорі зазначено, що придбаний об`єкт нерухомості не буде являтись предметом спільної сумісної власності, оскільки придбавається за кошти, які належать покупцю особисто, що підтверджується спільною заявою подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (пункт 8 договору купівлі-продажу).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 травня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 червня 2017 року № 89179137, власником спірної квартири є саме ОСОБА_2 (т.1. а.с. 31-32).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо вселення

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів погоджується, що при застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано послався на статтю 41 Конституції України, якою встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Слід звернути увагу, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відтак, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла наступних висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є колишнім чоловіком ОСОБА_2 . Остання є власником квартири АДРЕСА_1 . З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої ОСББ «Дніпровське» №63 від 11 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований у вищевказаній квартирі та на час видачі довідки в ній не проживає.

Разом з тим, у висновку (справа №10/2 від 15 березня 2017 року том/ст 13/1283), направленому до суду першої інстанції від Кременчуцького відділу поліції ГУ НП в Полтавській області міститься інформація про виклик ОСОБА_1 наряду поліції 10 лютого 2017 року з рапорту якого вбачається, що ОСОБА_1 не впускає додому, а саме в квартиру АДРЕСА_1 , його колишня дружина ОСОБА_2 , з якою вони разом проживають. Також зафіксовано, що остання не відчинила двері інспекторам поліції.

У зв`язку з вищевказаними подіями, ОСОБА_1 22 лютого 2017 року звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовною заявою про вселення та стягнення збитків і моральної шкоди.

Враховуючи факт звернення скаржника до судових і правоохоронних органів з метою вселення в квартиру АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що в скаржника не зник інтерес до такого житлового приміщення.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі №738/1054/19 зазначено, що особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 406 ЦК України.

У вказаній постанові зроблено висновок про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення та іншого житла він не має, що підтверджується договорами найму житла, задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням призведе до порушення права ОСОБА_1 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Факт того, що ОСОБА_2 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , не може бути визначальною підставою для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою, адже, як зазначалося, останній вселився у зазначену квартиру із дозволу власника і передбачених законодавством підстав для його виселення чи визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає.

Також слід наголосити, що відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення підлягають задоволенню. Факт правомірності проживання ОСОБА_1 в квартирі ОСОБА_2 знайшов своє підтвердження в матеріалах цивільної справи, як і факт створення перешкод з боку відповідача-позивача для проживання в квартирі ОСОБА_1 .

Щодо стягнення збитків

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачено нормами статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості проживати у квартирі АДРЕСА_1 через дії її власника - ОСОБА_2 , яка не впускала скаржника до помешкання, останній був вимушений орендувати житлове приміщення, що підтверджується договорами оренди, які містяться в матеріалах справи.

Так, на підтвердження понесених витрат у зв`язку із орендою житла скаржником подано до суду першої інстанції: договір оренди укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 строком дії з 10 лютого 2017 року по 12 березня 2017 року; договір оренди укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 строком дії з 10 березня 2017 року по 13 квітня 2017 року; договір оренди укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 строком дії з 14 квітня 2017 року по 20 травня 2017 року; фіскальний чек на суму 3900,00 грн від 13 лютого 2017 року; рахунок 10/02-05 від 10 лютого 2017 року на суму 3900,00 грн; фіскальний чек на суму 4420,00 грн від 29 березня 2017 року; рахунок 20/03-0007 від 20 березня 2017 року; фіскальний чек на суму 3960,00 грн від 03 червня 2017 року; рахунок 20/05/10 від 20 травня 2017 року на суму 3960,00 грн; договір оренди укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 строком дії з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року; рахунок 01/06-2 від 01 червня 2017 року на суму 8540,00 грн; рахунок 01/08-1 від 01 серпня 2017 року на суму 8540,00 грн; рахунок 01/10-2 від 01 жовтня 2017 року на суму 12880,00 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 орендував житло у зв`язку з діями його колишньої дружини щодо вчинення перешкод у проживанні в квартирі та наданням доказів до суду, які підтверджують суму збитків, суд апеляційної інстанції вважає за можливе відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок ОСОБА_2 зазначені та доведені ним збитки у сумі 41850,00 грн, вирахувавши при цьому оплату за проживання 10, 11 та 12 березня 2017 року (130,00 грн х 3), які декілька раз зазначені в рахунках на оплату, поданих до суду скаржником.

Що ж стосується доводів ОСОБА_2 про те, що скаржник самовільно переїхав до іншого помешкання, завчасно знайшовши через мережу Інтернет житло, не беруться судом до уваги, адже з наданих до суду доказів, а саме копії листування, неможливо встановити хто є адресантом даних електронних листів.

Щодо моральної шкоди

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статтей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

За змістом статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в апеляційній скарзі зазначено, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , з останньої має бути стягнута моральна шкода в розмірі 10000,00 грн на підставі статті 23 ЦК України.

Враховуючи, що з вищезазначеного неможливо встановити факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, колегія суддів вважає, що в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Що ж стосується доводів скаржника щодо порушення судом першої інстанції принципу правової визначеності, у зв`язку з безпідставністю прийняття місцевим судом заяви про перегляд заочного рішення та його подальше скасування, після апеляційного перегляду вказаного заочного рішення, є необґрунтованим за відсутності законодавчої чи нормативної заборони на вчинення відповідних дій.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянової Ю.А. підлягає частковому задоволенню, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 грудня 2018 рокускасуванню, з ухваленням нового судового рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди слід задовольнити частково, вселивши ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдані збитки у сумі 41850,00 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу задоволено частково, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 1280,00 грн, за подачу апеляційної скарги в розмірі 2880,00 та за подачу касаційної скарги, які не стягувалися при розгляді справи в суді касаційної інстанції - 3840,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, стягнення збитків і моральної шкоди - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдані збитки у сумі 41850,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви 1280,00 грн, за подачу апеляційної скарги - 2880,00 грн та за подачу касаційної скарги - 3840,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

В.М. Триголов