Єдиний унікальний номер 933/643/20
Номер провадження 22-ц/804/854/21
Єдиний унікальний номер 933/643/20 Головуючий у 1 інстанції Шинкаренко А.І.
Номер провадження 22-ц/804/854/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М..,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 933/643/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно отриманих коштів, з апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 04 грудня 2020 року ухваленого у складі судді Шинкаренко А.І., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилаються на те, що 24.04.2012 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі, зареєстрований у відділі Держкомзему в Олександрівському районі Донецької області від 11.07.2012 року за № 01556. З моменту укладення договору ТОВ «Олександрівка - Агро» розпочало нарахування та виплату орендодавцю орендної плати за вказану земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 08.12.2016 року відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом новими власниками земельної ділянки стали: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які після прийняття спадщини почали самостійно обробляти спірну земельну ділянку, не дивлячись на те, що договір оренди землі від 11.07.2012 року був діючим.

У квітні 2017 року ТОВ «Олександрівка - Агро» звернулось до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання договору оренди землі недійсним.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 30.01.2018 року, яке було залишено без змін постановою Донецького апеляційного суду від 30.05.2018 року, та постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року, в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено. Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 24 квітня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» та ОСОБА_3 , який зареєстрований у відділі Держкомзему в Олександрівському районі за №01556 від 11 липня 2012 року.

Відповідно до даних бухгалтерського обліку, та платіжних документів, позивач протягом 2012-2020 років здійснив на користь орендодавців виплату орендної плати на загальну суму 53923,05 грн.

Тому, у зв`язку з визнанням недійсним договору оренди землі, укладеного 24.04.2012 року між ТОВ «Олександрівка-Агро» та ОСОБА_3 , щодо земельної ділянки, з кадастровим номером №:01:000:0151, та відсутністю фактичного використання орендованої земельної ділянки, позивач просить стягнути з відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно суму безпідставно отриманих орендних платежів у розмірі 53923,05 грн., а також понесені судові витрати по справі.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 04 грудня 2020 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрівка-Агро" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовлено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрівка-Агро" на користь ОСОБА_1 понесені під час розгляду справи судові витрати у вигляді надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 гривень 00 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрівка-Агро" на користь ОСОБА_2 понесені під час розгляду справи судові витрати у вигляді надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог. В мотивування апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням приписів ч. 1 ст. 263 ЦПК України, щодо його прийняття на засадах законності, обґрунтованості та верховенства права, з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Зазначають, що суд першої інстанції при формулюванні своїх висновків не врахував, що відповідно до положень ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вважають, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст.1 ЗУ «Про оренду землі» та ст.1212 ЦК України. Зазначають, що грошові кошти отримані в якості орендної плати за земельну ділянку, яка фактично не використовувалася позивачем є безпідставно набутим майном, в контексті ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, адже особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Також особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, на думку позивача, сума безпідставно отриманих орендних платежів склала 53923,05 грн.

Зазначають, що в оскаржуваному рішенні весь тягар доказування обставини щодо невикористання спірної земельної ділянки в період з 2012 по 2016 рік судом першої інстанції було покладено на позивача, що суперечить принципу змагальності сторін, закріпленому у чинному законодавстві. Суд першої інстанції безпідставно надав перевагу твердженням відповідачів, за відсутності будь-яких доказів на підтвердження їх позиції відносно того, що нібито позивач використовував спірну земельну ділянку протягом 2012-2016 років. Разом з цим, докази, які б підтверджували вказане відповідачами надано не було, що відповідно говорить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та допущення логічної помилки.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідачі у своєму відзиві на позовну заяву визнали факт того, що щонайменше з вересня 2016 р. самостійно використовували спірну земельну ділянку. При цьому, відповідно до видаткових касових ордерів № 1293 та № 1294 від 16.12.2016 р. вони отримали орендну плату за весь календарний 2016 рік. Зазначена обставина не заперечувалася відповідачами. Вказаній обставині судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки, що свідчить про невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

У рішенні не зазначено конкретних мотивів, з яких суд виходив, задовольняючи стягнення судових витрат на надання професійної правової допомоги саме у заявленому розмірі по 5000 грн. кожному з відповідачів. Вважають стягнутий судом розмір витрат на правову допомогу є необґрунтовано завищеним, та таким що не відповідає критеріям розумності, співмірності розміру гонорару адвоката ціні позову, рівню складності справи, як того вимагають положення ч. 3 ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». На думку позивача, суд мав би зменшити суму витрат на правову допомогу.

Представник відповідачів, адвокат Кириченко О.О. надав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, встановивши дійсні обставини справи та надавши належну оцінку доказам, які були подані сторонами на обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень. Вважають, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов цілком законного висновку про відсутність у позивача по справі жодних правових підстав для стягнення раніше виплаченої орендної плати за час фактичного користування земельною ділянкою на підставі договору оренди землі, який в подальшому було визнано недійсним за рішенням суду. Також вважають, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення вимоги відповідачів про стягнення на їх користь понесених судових витрат на надання професійної правничої допомоги.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду, що проводилось в режимі відеоконференції, підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН №098203, виданого на підставі розпорядження Олександрівської райдержадміністрації Донецької області від 23 липня 2004 року № 330, ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку, площею 12,87 га, на території Беззаботівської сільради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт видано 3 грудня 2004 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1084. Кадастровий номер земельної ділянки 010000151.

29 грудня 2004 року орендодавець ОСОБА_3 та орендар ТОВ «Агрофірма Агротіс» уклали договір оренди земельної ділянки в розмірі 12,87 гектар строком на 12 років. Договір зареєстровано в Олександрівському районному відділі ДРФ ДП «ЦДЗК» 29 грудня 2004 року за № 8/80.

24 квітня 2012 року ТОВ «Агрофірма «Агротіс», в особі директора філії «Світанок» - Григораша Д.А., та ОСОБА_3 уклали угоду про дострокове розірвання договору оренди землі від 29 грудня 2004 року. Складено акт прийому - передачі земельної ділянки від орендаря - ТОВ «Агрофірма «Агротіс» до орендодавця ОСОБА_3 .

Того ж дня, 24 квітня 2012 року ТОВ «Олександрівка Агро», в особі директора Григораша Д.А., та ОСОБА_3 уклали договір оренди землі, за яким остання, передала в строкове платне користування належну їй земельну ділянку, кадастровий номер :01:000:0151, площею 12,87 га, що розташована на території Беззаботівської сільської ради ( п.п. 1, 2 договору). Строк дії договору 13 років ( п. 7 договору).

Договір зареєстровано у відділі Держкомзему в Олександрівському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 11 липня 2012 року №01556 (а.с.10).

За актом приймання передачі земельної ділянки від 11 липня 2012 року ОСОБА_3 передала належну їй земельну ділянку, площею 12,87 га, на території Беззаботівської сільської ради ТОВ «Олександрівка-Агро», в особі директора Григораша Д.А., а останній прийняв вказану земельну ділянку (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, та згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.12.2016 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будучи спадкоємцями за законом першої черги спадкування, прийняли у спадок земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0151, площею 12,8709 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Беззаботівської сільської ради, в розмірі по 1/2 частині кожний.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 30.01.2018 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 30.05.2018 року (а.с.41-44) та постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (а.с. 45-50), було визнано недійсним договір оренди землі, укладений 24 квітня 2012 року між ТОВ Олександрівка-Агро та ОСОБА_3 , зареєстрований у відділі Держкомзему в Олександрівському районі за №01556 від 11 липня 2012 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання умов договору оренди позивач ТОВ «Олександрівка-Агро» в період з 2012 по 2015 рік сплачував орендну плату ОСОБА_3 , а в 2016 році співвідповідачам. З 2017 року виплата орендної плати орендарем була призупинена.

Відповідно до розрахунку, наведеному в позовній заяві, позивачем було сплачено орендну плату за договором оренди землі від 24.04.2012 року: 16.04.2013 457,06 грн., 17.04.2013 435,30 грн., 26.07.2013 5030,00 грн., 24.12.2013 6401,82 грн., 16.06.2014 6400,94 грн.,26.12.2014 6400,93 грн., 07.07.2015 6675,54 грн., 05.01.2016 6675,54 грн., 16.12.2016 7722,96 грн., 16.12.2016 7722,96 грн.

Проте дані суми не відповідають доказам, наданим позивачем, в обґрунтування отримання ОСОБА_3 та співвідповідачами орендної плати.

На підтвердження отримання орендної плати за 2013 рік стороною позивача надано: копії витягу з журналу за 17.04.2013 року та 16.04.2013 року, проте з нього не можливо встановити, що саме отримала ОСОБА_3 чи послуги, чи якусь продукцію, оскільки в ньому напроти прізвища зазначено 1,0 та сума 210 грн. як 16.04.2013 року так і 17.04.2013 року, а заява на культивацію огороду одна на 1 гектар; 2 видаткових касових ордера від 26.07.2013 року та 26.12.2013 року, проте сума одного із них, а саме за 26.12.2013 не відповідає сумі та даті визначеній у позовній заяві.

На підтвердження сплати орендної плати в 2014 році позивачем надано копії таблиць з яких вбачається, що в червні та грудні 2014 року було здійснено перерахування рентних платежів за користування земельною ділянкою ОСОБА_4 , а отримувач зазначений ОСОБА_5 . В матеріалах справи є копія заяви ОСОБА_3 про перерахунок орендної плати на картку її доньки ОСОБА_1 , проте дана заява не містить дати її написання, та номер картки, зазначений в ній, не співпадає з номером рахунку куди були перераховані кошти в 2014 році. Суми перераховані в 2014 році також не співпадають з сумами зазначеними позивачем в позовній заяві.

Сума сплачених орендних платежів за 2015 та 2016 рік, зазначена в позовній заяві, відповідає доказам, наданими на підтвердження даних обставин.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції врахував, що позивач заперечує факт використання земельної ділянки за договором оренди землі від 24.04.2012 року, посилаючись на те, що її використання здійснювалось співвідповідачами, що і стало підставою звернення, в квітні 2017 року до Олександрівського районного суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Натомість в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували той факт, що позивач ТОВ «Олександрівка - Агро» не використовувало, передану йому 11.07.2012 року, за актом приймання-передачі земельної ділянки, за договором оренди землі від 24.04.2012 року, до осені 2016 року. Звертаючись до суду у квітні 2017 року ТОВ «Олександрівка-Агро» в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з літа 2016 року спірна земельна ділянка використовується співвідповідачами, на підтвердження чого було надано акт обстеження земельної ділянки № 3 від 18.05.2017 року. Дані обставини, встановлені в рішенні Олександрівського районного суду від 30.01.2018 року і відповідно до ст.82 ЦПК України і є тами що не підлягають доказуванню. У 2017 році у зв`язку з неможливістю фактичного використання спірної земельної ділянки, позивач своїми листами №9, №10 від 19.01.2018 року, №19, №20 від 31.01.2019 року повідомляв відповідачів про застосування права притримання орендної плати за 2017-2018 роки на підставі положень ст.538, ч.1 ст.546, ст.549 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки сторони перебували у фактичних договірних відносинах з приводу оренди землі у період з 24.04.2012 року по осінь 2016 року, право оренди земельної ділянки за позивачем було зареєстровано у встановленому законом порядку 11 липня 2012 року, а тому кошти, сплачені позивачем на користь відповідача, не можуть розцінюватися як безпідставне збагачення. У зв`язку з чим суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Крім того, суд першої інстанції, дослідивши перелік наданих послуг та робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значенням справи для сторони, визнав за необхідне, з урахуванням вимог розумності та справедливості, на відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених співвідповідачами, стягнути з позивача по 5000 гривень кожному із них.

Суд апеляційної інстанції погоджується з даними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Статтею 1212 ЦК України, яка визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно та т.і.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).

Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку статті 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно отриманих коштів, оскільки сторони перебували у фактичних договірних відносинах з приводу оренди землі у період з 24 квітня 2012 року по осінь 2016 року. Право оренди земельної ділянки за позивачем було зареєстровано у встановленому законом порядку 11 липня 2012 року у відділі Держкомзему в Олександрівському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 11 липня 2012 року № 01556, а тому кошти, сплачені позивачем на користь відповідача, не можуть розцінюватися як безпідставне збагачення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із правильними по суті висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на правову допомогу є необґрунтовано завищеним, та таким що не відповідає критеріям розумності, співмірності розміру гонорару адвоката ціні позову, рівню складності справи, як того вимагають положення ч.3 ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що суд мав би зменшити суму витрат на правову допомогу, не впливає на правильність рішення суду в цій частині враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, в разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Разом з тим клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять.

У справі, яка переглядається, представником відповідачів ОСОБА_6 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надано суду розрахунок розміру судових витрат, які понесли співвідповідачі, у зв`язку з розглядом цивільної справи, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу на суму 10000,00 грн. До розрахунку додано квитанції до прибуткового касового ордеру № 257 від 30.09.2020 року на суму 5000 грн., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 258 від 30.09.2020 року на суму 5000 грн., порядок оплати послуг та акти приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), до договору, про надання правових послуг адвокатом за № 257/09-2020 від 18.09.2020 року та до договору про надання правових послуг адвокатом за № 258/09-2020 від 18.09.2020.

Оскільки відповідачі згідно зі статтею 81 ЦПК України довели надання їм адвокатом Кириченком О.О. зазначених послуг у суді першої інстанції у відповідних сумах, колегія суддів вважає, що за відсутності клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» про зменшення таких витрат, суд першої інстанції не мав правових підстав за власною ініціативою зменшити заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу, які належно підтверджені, а тому правомірно стягнув з позивача на користь відповідачів фактичну суму 10000 грн., яка була поділена між співвідповідачами по 5000 грн. та погоджена у договорах про надання правової допомоги № 258/09-2020 та № 257/09-2020 від 18.09.2020 року та сплачена 30.09.2020 року.

Також колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи позивача щодо неспівмірності розміру витрат на правничу допомогу.

У пункті 4 статті 1, частині третій та п`ятій статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При встановленні розміру гонорару України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited»проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Задовольняючи заяву представника відповідачів - адвоката Кириченка О.О. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. кожному відповідачу, суд першої інстанції врахував умови договорів про надання правових послуг адвокатом від 18.09.2020 року № 258/09-2020, № 257/09-2020, що відповідна сума є складовою частиною гонорару адвоката.

Разом з тим загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, становить 10 000 грн., що, на думку апеляційного суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Таким чином, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3153грн. (а.с.171, 196).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на позивача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 53923,05 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року встановлено у розмірі 2 102 гривні.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 04 грудня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст рішення складений 28.04.2021 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв