Дата документу 27.04.2021 Справа № 332/448/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/448/20
Провадження №22-ц/807/1455/21
Головуючий в 1-й інстанції Марченко Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБЄлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 26 січня 2021 року) у справі за заявою поданою в порядку окремого провадження ОСОБА_1 , заінтересовані особи Управління ДМС України у Запорізькій області, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання особи безвісно відсутньою,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя із заявою, поданою в порядку окремого провадження, заінтересовані особи: Управління ДМС України у Запорізькій області, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання особи безвісно відсутньою, в обґрунтування якої зазначала наступне. 17.12.2014 року рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області, що набрало законної сили, було розірвано шлюб між нею та гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто аліменти на її користь на утримання малолітнього сина. У 2015 році вона дізналась, що ОСОБА_2 поїхав до Росії на заробітки. З того часу про ОСОБА_2 , окрім відомостей щодо його від`їзду до Росії, їй нічого не відомо. З його родичами заявник не спілкується з часу від`їзду з Донецької області. Без дозволу батька вона не має можливості вивезти дитину за кордон на оздоровлення та відпочинок, тому просить визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім, початком безвісної відсутності вважати 01.01.2016 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління ДМС України у Запорізькій області, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог заяви.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, заявником надано всі наявні докази на підтвердження своїх вимог, тому висновки суду, щодо недоведеності заяви є безпідставними.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 08.08.2008 року по 17.12.2014 року заявник ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 17.12.2014 року у справі №236/2273/14-ц, яке набрало законної сили 29.12.2014 року (а.с. 5-6). Зміна прізвища з " ОСОБА_4 " на " ОСОБА_5 " підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9).

Від шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.10).

При зверненні до суду заявниця посилалась на те, що з 2015 року, коли їй стало відомо про переїзд ОСОБА_2 до Російської Федерації на заробітки, будь-який зв`язок з останнім втрачено. А визнання безвісно відсутнім колишнього чоловіка необхідне їй для виїзду за межі України з метою оздоровлення дитини.

З копії виконавчого листа, виданого Краснолиманським міським судом Донецької області 29.12.2014 року встановлено, що місцем проживання боржника ОСОБА_2 значиться: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

З відповіді начальника районного у місті Запоріжжі відділу РАЦС ПСМУ Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 23.05.2002 № 350/21.15-28 та відповіді начальника відділу ДРАЦС у Донецькій області вбачається відсутність актового запису про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 53, 54).

Згідно відповіді в.о. начальника Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 24.12.2015 р. по теперішній час (24.12.2020 року), в базі даних не виявлено (а.с. 117).

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції зазначив, що заявницею та її представником, крім викладених у заяві обставин, не надано жодного належного та допустимого доказу, або сукупність таких доказів, які б надавали змогу підтвердити факт безвісної відсутності ОСОБА_2 . Витребувані під час розгляду справи докази не містять інформацію про відсутність ОСОБА_2 протягом одного року в місці його постійного проживання. Відсутність у заявника відомостей щодо місця перебування ОСОБА_2 не може бути підставою для визнання його безвісно відсутнім.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), врахувавши вищезазначені норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактична відсутність у заявниці відомостей про місце перебування ОСОБА_2 не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім, за відсутності доказів на підтвердження інших юридичних фактів, які є складовими, і лише наявність сукупності яких дає суду право на для визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 квітня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков