ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 травня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/912/17

Головуючий у першій інстанції - Карапиш Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/477/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Ічнянська міська рада Чернігівської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 2 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ічнянської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

місце ухвалення рішення суду - м. Ічня,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 2 січня 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Ічнянської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 у у цьому ж населеному пункті, які належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Заявлені вимоги мотивувала тим, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на вищезазначене нерухоме майно. Вона, як спадкоємиця за заповітом, своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте не змогла оформити своїх спадкових прав, оскільки правовстановлюючі документи на житловий будинок та квартиру були втрачені померлою.

Рішенням від 02 січня 2020 року Ічнянський районний суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Визнав за позивачкою право власності в порядку спадкування на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 , які належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 352 ЦПК України звернувся ОСОБА_4 , який не брав участі у справі. Заявник, посилаючись на ухвалення рішення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою існування між позивачкою та ОСОБА_2 спору щодо спадкового майна. Так, скаржник зазначає, що на час відкриття провадження у даній справі у провадженні цього ж суду вже перебувала справа № 733/693/17 за його позовом до ОСОБА_1 , Заудайської сільської ради про визнання заповіту недійсним, який було залишено без розгляду. На час ухвалення оскаржуваного рішення у провадженні Ічнянського районного суду перебувала ще одна справа № 733/672/19 за його позовом до Ічнянської міської громади, ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним.

Указує, що предметом цивільної справи № 733/672/19 було встановлення обставин нікчемності заповіту від 17 серпня 2016 року, за яким ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок та квартиру після смерті ОСОБА_3 , тому відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України районний суд був зобов`язаний зупинити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до вирішення спору у справі про нікчемність заповіту, проте зазначеного не зробив, як і не скористався правом об`єднати справи в одне провадження. Не зважаючи на наявність у провадженні двох справ, предметом спору в яких було спадкове майно ОСОБА_3 , районним судом не було залучено його, як спадкоємця за заповітом померлої, до участі у даній справі в якості третьої особи.

Посилається на те, що нікчемність заповіту від 17 серпня 2016 року, складеного померлою на користь ОСОБА_1 , встановлена рішенням Ічнянського районного суду від 04 вересня 2020 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 січня 2021 року. За чинним законодавством нікчемність заповіту має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців, незалежно від того, чи пред`являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Наголошує на помилковості висновку суду про те, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею майна після померлої ОСОБА_3 , незважаючи на те, що у ході розгляду справи досліджувались матеріали спадкової справи, у якій наявний складений ОСОБА_3 заповіт на його ім`я.

Також звертає увагу на ту обставину, що суд першої інстанції бездоказово встановив, що усна відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом мотивована саме відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а не іншими підставами, оскільки письмової відмови нотаріуса у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину матеріали справи не містять.

Ічнянською міською радою відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленою про час і місце судового розгляду. Судова повістка на ім`я позивачки була вручена останній під розписку за місцем її роботи у відповідності до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, що також свідчить про належне повідомлення особи про дату судового засідання.

Правом надати письмові пояснення з приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 не скористалася.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду - скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як спадкоємиця за заповітом, своєчасно прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , але не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Районний суд зазначив, що належним відповідачем у даній справі є саме Ічнянська міська рада, оскільки заповіт, складений 10 червня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 , був скасований заповітом, складеним 17 серпня 2016 року на ім`я ОСОБА_1 . Також суд послався на те, що ухвалою Ічнянського районного суду від 19 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 серпня 2010 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належав житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).

ОСОБА_3 також мала у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 29 березня 1996 року та копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 13 травня 2010 року (а.с. 10, 11, 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

За свого життя ОСОБА_3 розпорядилась своїм майном, склавши 17 серпня 2016 року заповіт (а.с. 5), яким заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті, ОСОБА_1 .

За змістом повідомлення завідувача Ічнянської районної державної нотаріальної контори від 26 червня 2017 року, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 була заведена спадкова справа № 604/2016 (а.с. 29).

З матеріалів даної спадкової справи вбачається, що 10 червня 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 (а.с. 31). 24 листопада 2016 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 10 червня 2013 року звернувся ОСОБА_4 , а 21 лютого 2017 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 17 серпня 2016 року звернулася ОСОБА_1 (а.с. 30). Свідоцтва про право на спадщину за заповітом не видані.

Звернувшись з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування, ОСОБА_1 зазначала, що являється єдиною спадкоємицею за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , проте не може оформити своїх спадкових прав через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

За змістом ч. 3 ст. 18, ч. 1 ст. 352 ЦПК України право на апеляційне оскарження судового рішення мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухваленим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 в обґрунтування права на оскарження рішення посилався на те, що являється спадкоємцем за заповітом після смерті своєї тітки ОСОБА_3 , яка 10 червня 2013 року склала заповіт на його користь. Інший заповіт, який ОСОБА_3 склала 17 серпня 2016 року на ім`я ОСОБА_1 , рішенням Ічнянського районного суду від 04 вересня 2020 року був визнаний нікчемним, отже визнання права власності на спадкове майно за позивачкою порушують його, як спадкоємця за заповітом померлої тітки, спадкові права.

З наданих скаржником витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що у січні 2021 року на підставі рішення Ічнянського районного суду від 02 січня 2020 року (яке оскаржується) проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 83, 84).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи.

За приписами ч.ч. 2-4 ст. 1254ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст.ст. 225 і 231цього Кодексу.

З огляду на положення ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є різновидом недійсного правочину.

Відповідно до вимог ст.ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належали житловий будинок по АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 . За свого життя ОСОБА_3 розпорядилась належним їй майном, склавши 10 червня 2013 року заповіт на користь ОСОБА_5 .

Іншим заповітом від 17 серпня 2016 року ОСОБА_3 заповіла все належне їй на день смерті майно ОСОБА_1 . Обидві вищезазначені особи у встановлений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

В матеріалах спадкової справи, що була надана нотаріальною конторою на запит суду першої інстанції, міститься заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом. Районний суд, як убачається з мотивів судового рішення, дійшов висновку щодо наявності належного відповідача у справі - Ічнянської міської ради Чернігівської області, обґрунтувавши його тим, що заповіт на ім`я ОСОБА_2 скасований наступним заповітом померлої, який складений вже на ім`я ОСОБА_1 . Проте поза увагою суду залишилось те, що у разі визнання недійсним або встановлення нікчемності заповіту, складеного щодо позивачки, спадкувати після смерті ОСОБА_3 має саме ОСОБА_6 , який звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою, а не орган місцевого самоврядування. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що заявник мав брати участь у вирішенні даного спору у процесуальному статусі відповідача.

Суд першої інстанції, володіючи повною інформацією щодо кола спадкоємців, питання щодо залучення ОСОБА_2 до участі у даній справі хоча б у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не обговорював і не вирішував.

Дізнавшись про наявність заповіту та вважаючи його таким, що був посвідчений не уповноваженою на це особою та без дотриманням порядку його посвідчення, у травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання заповіту від 17 серпня 2016 року недійсним. Районний суд ухвалою від 07 липня 2017 року зупинив провадження у даній справі до розгляду наведеного вище спору за позовом ОСОБА_2 (а.с. 37).

Ухвалою Ічнянського районного суду від 19 листопада 2019 року позов про визнання заповіту недійсним залишений без розгляду (справа № 733/693/17).

У липні 2019 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Ічнянської міської ради, ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним із зазначенням аналогічних підстав для цього. Рішенням Ічнянського районного суду від 04 вересня 2020 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 січня 2021 року, заповіт, складений 17 серпня 2016 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , який посвідчений секретарем виконкому Заудайської сільської ради Ічнянського району та зареєстрований у реєстрі за № 25, визнаний нікчемним (а.с. 72-79).

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Лосинівської селищної ради Ніжинського району із заявами про проведення державної реєстрації її права власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_2 та житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 . Державна реєстрація права власності за позивачкою на указане нерухоме майно була проведена відповідно 13 та 20 січня 2021 року.

При цьому, в ході розгляду апеляційної скарги встановлено, що спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 являється не позивачка, а ОСОБА_4 , який у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою щодо оформлення своїх спадкових прав за заповітом, складеним померлою 10 червня 2013 року, та залученим до участі у даній справі не був, проте рішенням суду, що оспорюється, вирішено питання про його спадкові права.

Отже, доводи позову ОСОБА_1 про те, що саме вона має спадкувати після померлої ОСОБА_3 , спростовуються матеріалами даної цивільної справи, а зроблений судом першої інстанції висновок про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування суперечить встановленим в ході розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 обставинам.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що розгляд справи за позовом ОСОБА_1 був проведений формально, оскільки суд першої інстанції, знаючи достеменно про наявність спору між позивачкою та ОСОБА_2 щодо спадкового майна та перебування у провадженні Ічнянського районного суду справи № 733/672/19 за позовом ОСОБА_2 до Ічнянської міської громади, ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним, не намагався залучити заявника до участі в розгляді даної справи, що призвело до неправильного визначення кола осіб, які мали брати у ній участь, та зумовило хибне судове рішення.

Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Ураховуючи задоволення апеляційної скарги, з позивачки на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 960 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 2 січня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ічнянської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 960 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий: Судді: