Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Залозна Д.П. звернулась до Дніпровського районного судум. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.

Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі Ѕ частини всіх доходів відповідача щомісяця з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття; аліменти на утримання ОСОБА_1 , з якою проживає дитина з інвалідністю в розмірі 1/5 частини всіх доходів відповідача з дня подачі позовної заяви на протязі всього часу проживання дитини разом з позивачем та додаткові витрати понесені позивачем на дитину в розмірі 14 958,50 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 10 вересня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09 червня

2020 року було розірвано. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що протягом всього часу окремого проживання сторін, позивач самостійно утримує дитину, загальна сума допомоги, яка була надана дитині складає 6 989,55 грн, відповідач нехтує своїм обов`язком щодо утримання дитини, незважаючи на те, що син потребує постійного лікування. В зв`язку з ненаданням відповідачем коштів на утримання дитини в добровільному порядку, позивач змушена звернутися до суду. Дитина з народження має тяжке захворювання, потребує постійного нагляду, лікування та реабілітації, у зв`язку з чим, позивач не може влаштуватися на роботу. Позивач отримує державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю, проте цих коштів не вистачає на лікування, медичну реабілітацію, психологічну, педагогічну корекцію та інші заходи програми реабілітації, які призначені дитині КНП ЦПМС №4 Дарницького району. Посилаючись на те, що відповідач не має на утримані інших дітей, непрацездатних батьків, дружини, проблеми щодо стану здоров`я відсутні, має на праві власності автомобіль, до 21 лютого 2020 року займався підприємницькою діяльністю, матеріальне становище відповідача дозволяє в повній марі забезпечувати сина, позивач вважає, що достатнім розміром аліментів на дитину з інвалідністю є Ѕ частина всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та достатньою сумою аліментів для утримання позивача є 1/5 частина всіх доходів відповідача. Дитина сторін потребує постійної реабілітації, яка повинна здійснюватися в медичних та оздоровчих закладах. Загальна сума витрат на проходження курсу реабілітації сплачена позивачем у розмірі 29 917,00 грн. Посилаючись на положення

ст. 185 СК України, позивачем заявлено вимогу до відповідача про стягнення

14 958,50 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 53-55).

Копію вищевказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими документами відповідачем отримано 10 листопада 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 70).

22 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 направив до суду відзив на позовну заяву (а.с. 69).

Відзив мотивовано тим, що передбачений ст. 180 СК України обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття є безумовним і відповідач жодним чином не відмовляється його виконувати. Проте вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі Ѕ частини доходу відповідача належним чином не обґрунтовані, на їх підтвердження не надано будь-яких розрахунків, квитанцій або інших документів, що підтверджують розмір витрат на дитину. Також позивачем не надано жодних обґрунтувань витрат чи документального підтвердження того, що отримуваних від управління соцзахисту додаткових коштів на утримання дитини не вистачає. Крім того, відповідач на даний час навчається (здійснює перекваліфікацію у зв`язку із втратою роботи) і є студентом, його доходом є стипендія, а тому вважає за можливе сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки всіх своїх доходів. Щодо аліментів на утримання позивача, представник відповідача також зазначає про необґрунтованість таких вимог та відсутність у відповідача змоги надавати таку допомогу матері дитини через матеріальний стан, а в силу вимог ч. 1 ст. 88 СК України право на утримання виникає тільки за умови, що другий з подружжя може надавати таку матеріальну допомогу. Крім іншого, відповідач заперечує проти задоволення вимог про стягнення з нього додаткових витрат на утримання дитини, на підтвердження яких стороною позивача надано рахунок від 08 липня 2020 року № 57, рахунок від 30 червня 2020 року № МР000001994 та лист від 15 липня 2020 року, які відповідно до вимог ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є підтвердженням фактично понесених витрат, а носять лише інформаційний характер. Більше того, за інформацію відповідача, витрати на реабілітацію дитини оплачувалися за рахунок благодійного фонду, отже позивач не несла додаткових матеріальних витрат. Заперечуючи проти відшкодування витрат на професійну правову допомогу, стороною відповідача зазначено про те, що у наданих позивачем до суду документах відсутній передбачений ч. 3 ст. 137 ЦПК України детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Також відсутній й відомості про час, витрачений адвокатом. Позивач лише констатує витрачання 3 500,00 грн на правову допомогу, проте дана сума жодним чином не деталізована, як того вимагає ст. 137 ЦПК України. Відсутність детального опису робіт та інших передбачених ст. 137 ЦПК України відомостей, унеможливлює встановлення обсягу робіт та наданих послуг, а відтак позбавляє позивача права на відшкодування судових витрат. (а.с.60-62)

18 грудня 2020 року до суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Залозної Д.П. надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача не погодилась з позицією відповідача та зазначено, що відповідач не розуміє принцип та суть стягнення аліментів, вважає, що позивач повинна подати квитанції за витрати, які буде нести в майбутньому на дитину. Натомість позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі Ѕ частки від доходу відповідача, керуючись станом дитини та підставами, визначеними

ст. 182 СК України, й зазначений розмір аліментів буде таким, що зможе покрити частину витрат на дитину. Позивач змушена була заявити вимогу про стягнення аліментів на її утримання у мінімальному розмірі, оскільки відповідач, маючи достатній дохід, жодним чином не допомагає дитині та нехтує своїм обов`язком, в той час як позивач забезпечує сина всім необхідним для реабілітації та гармонійного розвитку дитини. Відповідач помилково вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження додаткових витрат, оскільки йому достовірно відомо, що дитина повинна проходити обов`язковий курс реабілітації, а кошти за даний курс оплачуються батьками самостійно. Позивач заздалегідь письмово повідомила відповідача, що дитина у жовтні 2020 року потребує проходження курсу обов`язкової реабілітації, проте останній проігнорував всі звернення й жодних коштів не надав, у результаті чого позивач була змушена знайти кошти для оплати реабілітації дитини. Протягом тривалого часу пошуки були безрезультатними, але згодом міжнародний благодійний фонд надав кошти на реабілітацію дитини. Вимога про стягнення додаткових витрат була заявлена позивачем, оскільки вона розуміє, що відповідач ухиляється від сплати половини коштів, а благодійні фонди не зможуть два рази на рік забезпечувати коштами. Факт перебування дитини на реабілітації у ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна» підтверджується довідкою від 23 жовтня 2020 року, яка видана заступником директора з медичних питань Гордієвичем М.С. Також, у відповіді на відзив надано опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (а.с. 72-76).

28 грудня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до суду надійшли заперечення, у яких повторно вказано, що позивачем не надано жодного обґрунтування розміру аліментів, які ОСОБА_1 просить стягнути на утримання дитини та на своє утримання, при цьому взагалі не враховано матеріальний стан відповідача, який є студентом, а його дохід складає стипендія. Доводи сторони позивача щодо належного документального підтвердження додаткових витрат прямо суперечать Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зазначаючи про те, що відповідач ухиляється від сплати половини коштів на додаткові витрати, а благодійні фонди двічі на рік не зможуть забезпечувати коштами, позивач фактично визнає, що додаткові витрати на реабілітацію дитини були оплачені благодійним фондом, а не нею, при цьому позивач не може знати, що зможе або ні благодійний фонд. Вказуючи про необхідність проходити курс реабілітації двічі на рік, позивач не надає на підтвердження цього жодного доказу, а за приписами ст. 185 СК України додаткові витрати мають покриватися або після їх фактичного понесення або ж наперед, але за умови документального підтвердження. Враховуючи, що розрахунок судових витрат не було подано позивачем разом із позовом, відповідач вважає, що у відшкодування таких витрат має бути відмовлено (а.с. 91-93).

02 лютого 2021 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Залозної Д.П. надійшли письмові пояснення, згідно яких сторона позивача вважає позовні вимоги повністю обґрунтованими та підтвердженими належними доказами. Натомість відповідач після повідомлення позивача про намір стягнути аліменти в судовому порядку, почав приховувати своє місце роботи та переоформив рухоме майно (а.с. 109-111).

У відповідь на дані пояснення, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 також подав письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідач не оспорює право позивача на отримання аліментів на утримання дитини саме в частці від доходу, що жодним чином не звільняє останню від обов`язку обґрунтування розміру такої частки. Також, відповідач не заперечує, що мав у власності автомобіль, проте звертає увагу на те, що автомобіль 1995 року випуску й відповідно його утримання було дуже обтяжливим, саме тому відповідач продав автомобіль першій особі, що погодилася його придбати. Щодо додаткових витрат на дитину, сторона відповідача вкотре наголосила на відсутності належних доказів на їх підтвердження, та зазначила, що надана стороною позивача довідка від 23 жовтня 2020 року не відповідає вимогам ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Також в поясненнях зазначено, що в позові позивач вказує про витрати в розмірі 10 272,00 грн і надає рахунок № 57 на цю суму, проте довідка від 23 жовтня 2020 року містить іншу суму в розмірі 6 708,00 грн, жодного пояснення щодо таких розбіжностей позивачем не надано (а.с. 132).

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 10 вересня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 12, 13).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має тяжке неврологічне захворювання: дитячий церебральний параліч, спастичну диплегію, псевдобульбарну дисфункцію, що підтверджується медичним висновком №47

від 15 жовтня 2019 року, виданим КНП ЦПМСД № 4 Дарницького району м. Києва

(а.с. 16).

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року у справі №753/2632/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Як убачається зі змісту позовної заяви, протягом усього часу окремого проживання сторін, позивач самостійно утримує дитину. Відповідачем таке твердження позивача не спростовувалось та не заперечувалось.

Згідно довідок Управління праці і соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 28 січня 2020 року №01-07/352 та

№01-07/353 позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці і соціального захисту населення Дарницького району м. Києва та їй відповідно до чинного законодавства з 11 листопада 2014 року до 14 жовтня 2024 року призначено допомогу на дитину інваліда до 18 років з надбавкою за догляд в розмірі 2 255,60 грн, яку вона отримала за період з серпня 2019 року по січень 2020 року в загальному розмірі

13 126,40 грн (а.с. 20-21).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 7352 від 19 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2019 року отримав доходи з таких джерел: АТ «СК ІНГО» 4 806,46 грн - страхові виплати (1 квартал

2019 року) та ДНЗ «Лисянський пал» 1 960,00 грн - сума стипендії (4 квартал 2019 року)

(а.с. 63).

Згідно довідки від 27 жовтня 2020 року, ОСОБА_2 дійсно навчається в

ДНЗ «Лисянський професійний аграрний ліцей», є учнем групи ТУ-В2 та йому щомісячно нараховується стипендія в сумі 490,00 грн, за період з квітня 2020 року по вересень

2020 року, отримав стипендію в загальному розмірі 2 940,00 грн (а.с. 64).

Зазначене також підтверджується листами Головного управління ДПС в Одеській області №1949/5/15-32-12-02-13 від 29 січня 2021 року та №3616/5/15-32-24-07-10

від 11 лютого 2021 року (а.с. 128-130, 133).

На виконання ухвали суду щодо повідомлення розміру заробітної плати відповідача, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 листом № 01 від 01 лютого 2021 року повідомив, що ОСОБА_2 не працює у нього, в тому числі не працював у період

з 01 квітня 2020 року по теперішній час (а.с. 126).

АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду листами від 04 січня 2021 року та від 07 лютого 2021 року надало інформацію по рахункам ОСОБА_2 , згідно якої за депозитним договором № SAMDN5361 від 11 квітня 2011 року станом

на 02 лютого 2021 року сума депозиту - 0,00 грн, залишок - 5,18 грн. Згідно виписок за період з 01 серпня 2019 року по 05 жовтня 2020 року баланс на кінець періоду за картками відповідача: № НОМЕР_3 - 522,56 грн; № НОМЕР_3 - 117,00 грн; № НОМЕР_3 - 620,00 грн; № НОМЕР_4 - 117,00 грн; № НОМЕР_5 -

0,00 грн; № НОМЕР_6 - 522,56 грн; № НОМЕР_7 - 620,00 грн (а.с. 96-103,

135-154).

Відповідно до листа АТ «Ощадбанк» №46-13/1513/1593-БТ від 12 лютого 2021 року в установах банку відсутні відкриті рахунки (в тому числі і з використанням платіжної картки) на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 156).

Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини

від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частина 1 ст. 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька

(ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Суми прожиткового мінімуму на 2021 рік встановлено ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», згідно якої прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень,

з 1 грудня - 2618 гривень.

За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Враховуючи стан здоров`я дитини сторін, те що син сторін проживає з позивачем і знаходяться на утриманні позивача ОСОБА_1 , яка не працює, перебуває на обліку в Управлінні праці і соціального захисту населення Дарницького району м. Києва й отримує допомогу на дитину інваліда, враховуючи інші обставини, що мають значення для вирішення даної справи, те, що на відповідача законом покладено обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття, проте відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від виконання визначеного законом обов`язку щодо утримання дитини, відсутність у нього інших дітей та утриманців, враховуючи наявні в матеріалах справи відомості про доходи відповідача, які на даний час складаються зі стипендії, а також те, що відповідач не працює, пороте не має перешкод у працевлаштуванні, суд, виходячи з вимог розумності та справедливості, з урахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини та вважає обґрунтованим стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Що стосується вимог позовної заяви про стягнення аліментів на утримання позивача, суд зазначає наступне.

Сімейним кодексом України визначені особливості надання утримання дружині, з якою проживає дитина з інвалідністю.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Як убачається з матеріалів справи, сину сторін - ОСОБА_3 з 10 листопада

2014 року встановлено інвалідність (а.с.15-18).

За правилами ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Отже, право на утримання одного із подружжя, за умови проживання з дитиною з інвалідністю, залежить від наявності у другого із подружжя можливості надавати таку матеріальну допомогу.

Як установлено судом, відповідач ОСОБА_2 з 03 вересня 2018 року навчається в ДНЗ «Лисянський професійний аграрний ліцей» на денній формі навчання за спеціальністю «Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва (категорії «А1», «А2») (код-8331), слюсар з ремонту колісних транспортних засобів (код-7231), водій автотранспортних засобів (категорія «С») (код-8322), його доходом є щомісячна стипендія в розмірі 490,00 грн, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків

№ 7352 від 19 листопада 2020 року, довідкою ДНЗ «Лисянський професійний аграрний ліцей» від 27 жовтня 2020 року, листами Головного управління ДПС в Одеській області

№ 1949/5/15-32-12-02-13 від 29 січня 2021 року та № 3616/5/15-32-24-07-10 від 11 лютого 2021 року (а.с. 63-65, 128-130, 133).

Таким чином, відповідач, на даний час, через низький рівень матеріального забезпечення та відсутність постійного місця роботи не має можливості утримувати колишню дружину, яка проживає з дитиною інвалідом, що унеможливлює стягнення з нього аліментів на утримання позивача.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання позивача в розмірі 1/5 частини всіх доходів відповідача задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину в розмірі 14 958,50 грн, суд виходить з наступного.

Статтею 185 СК України передбачається, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

До передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6

ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивачем надано медичний висновок КНП ЦПМСД № 4 Дарницького району м.Києва № 47 від 15 жовтня 2019 року, що підтверджує наявність у дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неврологічного захворювання: дитячий церебральний параліч, спастичну диплегію, псевдобульбарну дисфункцію (а.с.16).

Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 56 ІІ від 15 жовтня

2019 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує реабілітаційних заходів, а саме медичної реабілітації, психолого-педагогічної реабілітації, фізичної реабілітації, санаторно-курортного лікування тощо (а.с.17-18, 116-120).

Отже, з огляду на викладене та враховуючи стан здоров`я дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів, які підтверджують, що дитина потребує постійної реабілітації, та відповідно додаткових матеріальних витрат.

На підтвердження понесення додаткових витрат, ОСОБА_1 надано: довідку Одеського обласного благодійного фонду реабілітації дітей-інвалідів «Майбутнє»

№ 25456 від 29 січня 2020 року про звернення до фонду з приводу захворювання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу ДЦП, спастичну диплегія і з цього приводу дитина спостерігається і проходить 2-3 рази на рік курси відновлювального лікування, де його супроводжувала мати ОСОБА_1 (а.с.19); рахунок

№ 57 від 08 липня 2020 року на оплату послуг з тимчасового розміщення ОСОБА_3 та позивача з 12 жовтня 2020 року по 23 жовтня 2020 року, сума до сплати 10 272,00 грн (а.с.22); рахунок № МР000001994 від 30 червня 2020 року

ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна» на оплату лікувальної путівки з додатковими послугами: бігова доріжка, механотерапія, орофаціальний масаж, комп`ютерна ігротерапія, світлотерапія, вібротерапія, у період з 12 жовтня 2020 року по

23 жовтня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загальною вартістю 19 645,00 грн (а.с.23); копії проїзних документів на поїзд № 49/50 Київ-Трускавець на 11 та 23 жовтня 2020 року, загальною вартістю 1 298,04 грн, що підтверджено відповідною квитанцією (а.с. 78-80, 112-113); довідку ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна» № 615/3-261 від 23 жовтня 2020 року про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пройшов курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації з 12 жовтня 2020 року по 23 жовтня 2020 року, за присутності матері ОСОБА_1 (а.с.81); виписку ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна» з історії хвороби ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якої син сторін проходив 5-й курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації за системою проф. Козявкіна з 12 жовтня 2020 року по 23 жовтня 2020 року (а.с.114-115); довідку фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 23 грудня

2020 року про те, що ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_3 були надані послуги з тимчасового розміщення у період з 12 жовтня 2020 року по 23 жовтня

2020 року, вартість наданих послуг становить 6 708,00 грн (а.с.123).

Проте з наданих стороною позивача доказів не можливо достовірно встановити, що курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації у ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна» у період з 12 жовтня 2020 року по 23 жовтня 2020 року вартістю 19 645,00 грн та послуги з тимчасового розміщення позивача та її сина у вказаний період, були оплачені саме позивачем ОСОБА_1 .

Крім того, рахунок № 57 від 08 липня 2020 року на оплату послуг з тимчасового розміщення ОСОБА_3 та позивача з 12 жовтня 2020 року

по 23 жовтня 2020 року, та довідка фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

від 23 грудня 2020 року про те, що ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_3 були надані послуги з тимчасового розміщення у період з 12 жовтня 2020 року по 23 жовтня 2020 року містять розбіжності щодо вартості таких послуг, сума до сплати 10 272,00 грн (а.с.22) та 6 708,00 грн (а.с.123) відповідно, що позбавляє можливості встановити дійсну вартість послуг з розміщення позивача та її сина в період проходження курсу реабілітації.

Таким чином, розмір додаткових витрат на дитину, у заявленій в позові сумі 29 917,00 грн, ОСОБА_1 не доведено.

Позивачем підтверджено належними та допустимими доказами лише витрати на придбання залізничних квитків на поїзд № 49/50 Київ-Трускавець на 11 та 23 жовтня

2020 року, загальною вартістю 1 298,04 грн (а.с. 78-80, 112-113).

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат, понесених позивачем на дитину в розмірі 14 958,50 грн підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 649,02 грн - половина витрат позивача на придбання залізничних квитків.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

В позовній заяві представником позивача вказаний попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, в якому зазначено 840,80 грн - сплата судового збору. У відповіді на відзив представником позивача також стверджується про сплату позивачем судового збору у вищевказаному розмірі.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем або її представником судового збору в будь-якому розмірі.

Серед додатків, зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив та в письмових поясненнях, також відсутнє зазначення платіжного документу на підтвердження сплати судового збору.

З огляду на викладене, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,60 грн (840,80*2) - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з мінімального розміру, визначеного законом.

Згідно положень ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

06 лютого 2020 між адвокатом Залозною Д.П. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №0602/2020, згідно умов якого замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати замовнику правову допомогу у формі, в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, в порядку, встановленому законодавством України. Правова допомога надається в порядку та обсягу, узгодженому сторонами з конкретної проблеми, про яку замовник при необхідності повідомляє адвоката не тільки усно, а і письмово, та може обговорити порядок та обсяг її надання. (а.с.35-36).

За змістом п. 2.2. договору, адвокат в інтересах замовника бере на себе, серед іншого, наступні зобов`язання: готувати та подавати у відповідні органи або передавати фізичним особам процесуальні документи; надавати юридичні консультації; представляти інтереси замовника в цивільних, господарських, адміністративних справах.

Згідно п. 4.1. договору розмір, розрахунки за виконану роботу та надані послуги здійснюються замовником відповідно до додаткової угоди.

На підставі вказаного договору 28 липня 2020 року видано Ордер серії СВ №1004926 на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Залозною Д.П. (а.с.39).

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня

2019 року в справі №922/1163/18, від 19 листопада 2019 року в справі №5023/5587/12, від 12 серпня 2020 року в справі №916/2598/19, від 27 серпня 2020 року в справі №873/2/20, від 07 вересня 2020 року в справі №910/4201/19 та від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19.

При цьому суд враховує, що договір про надання правової допомоги укладається між двома суб`єктами - адвокатом та його клієнтом, однак, у випадках встановлених Цивільним процесуальним кодексом, на його підставі можуть виникнути права та обов`язки у особи, яка не є стороною цього договору та на яку судом буде покладено обов`язок щодо їх відшкодування.

Зважаючи на зазначене, Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема в статтях 137, 141, встановлено повноваження суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відмови у їх відшкодуванні, залишення без розгляду заяви про їх відшкодування тощо.

Додатково суд звертає увагу, що особа, яка надає правничу допомогу у справі є адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, склала кваліфікаційний іспит, підтвердивши теоретичні знання у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, високий рівень практичних навичок та умінь у застосуванні закону.

Таким чином, укладаючи договір про надання правової допомоги, адвокат не тільки обізнаний про порядок, умови та особливості укладення договору про надання правової допомоги, правові наслідки пов`язані з його виконанням, а також розподілом витрат на професійну правничу допомогу між сторонами за результатами розгляду справи, а й повинен забезпечувати допомогу клієнту щодо отримання відшкодування витрат понесених ним у зв`язку з судовим розглядом справ (в тому числі щодо формування тексту договору, погодження розміру витрат (вартості робіт), підтвердження їх первинними документами тощо.

Пункт 4.1. договору містить відсилку до додаткової угоди.

Водночас, матеріали справи не містять відповідної додаткової угоди щодо погодження вартості наданих адвокатом послуг, зазначені документи не надавались ані до позовної заяви, ані до відповіді на відзив, ані до письмових пояснень представника позивача.

З огляду на те, що вищезазначеним договором про надання правової допомоги не визначено порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, вказане виключає об`єктивну можливість встановити домовленість між адвокатом та клієнтом.

Також в матеріалах справи відсутній акт виконаний робіт (наданих послуг).

Разом з тим, у відповіді на відзив указаний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, згідно якого: консультація - 1000,00 грн - 30 хвилин; лист до відповідача - 500,00 грн - 30 хвилин; складання/подання позовної заяви - 1500,00 грн - 1,5 години; складання/подання відповіді на відзив - 500,00 грн - 30 хвилин. (а.с.76).

На підтвердження оплати послуг адвоката Залозної Д.П. представником позивача надано копію квитанції та виписки по рахунку за датою операції 12 лютого 2020 року, де відображено сплату ОСОБА_1 3500,00 грн. за договором №0602/2020 від 06 лютого

2020 (а.с.37, 38).

Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що оскільки відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом Залозною Д.П. та її клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, враховуючи заперечення іншої сторони, а також наявність в матеріалах справи інших доказів на підтвердження надання правничої допомоги вказаним адвокатом та її оплати відповідачем, суд вважає за необхідне, з урахуванням також положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України щодо пропорційності розміру судових витрат, зменшити заявлені до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу, надану вказаним адвокатом.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З огляду на викладене, з урахуванням положень ст.137, 141 ЦПК України враховуючи відсутність об`єктивної можливості пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом та позивачем щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, виходячи з кількості та якості реально наданих та документально підтверджених послуг, а також зі співмірності витраченого часу складності та якості наданих послуг, враховуючи заперечення іншої сторони, виходячи також з пропорційності розподілу судових витрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на правничу допомогу в розмірі 900,00 грн, з урахуванням також критерію розумності розміру таких витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтею 51 Конституції України, статтею 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, статтями 88, 141, 180, 181, 182, 183, 185, 191 СК України, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», статтями 2, 10, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 ) про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 серпня

2020 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 649,02 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі

1681,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 900,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: