Справа № 128/1301/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2021 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Нагірняк Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Ухвалою судді від 21.04.2021 року, в зв`язку із зміною прізвища, позивачем в даній справі вважати ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 21.04.2021 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в частині розірвання шлюбу, продовжено розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 14.06.2019 року сторони зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу, 20.07.2019 року, за спільні кошти родини, на підставі договору купівлі продажу, було придбано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було оформлено на ім`я ОСОБА_2 . Також, під час проживання у шлюбі сторони спільно утримували зазначену квартиру та робили ремонт.

Відповідач стверджує, що оскільки квартира зареєстрована на його ім`я, то позивач ніякого права на дану квартиру не має та відмовляється визнавати право власності за позивачем.

Не дійшовши згоди щодо поділу спільно нажитого майна, позивач вважає за необхідне звернутися з позовом про визнання права власності за нею на 1/2 частку квартири, загальною площею 65,2 кв.м, житловою площею 35,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та просить суд поділити спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири, залишивши право власності на іншу 1/2 частку квартири за відповідачем ОСОБА_2 .

В судове засідання 14.05.2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Трофімов А.В. надав суду заяву, в якій зазначив, що позов своєї довірительки підтримує повністю, просить його задоволити та вирішити питання щодо розподілу судових витрат; на технічній фіксації судового засідання не наполягав.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Оськін Ю.В. в судове засідання 14.05.2021 року надав заяву, в якій просив судове засідання не фіксувати технічними засобами; відносно позовних вимог , що стосуються розподілу майна в рівних частках, а саме: по 1/2 за кожним, заперечує, оскільки при придбанні квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 надала лише 70000 грн., а відповідач ОСОБА_2 всю решту суми. Тому, при розподілі даної квартири, представник просить залишити у власності відповідача 3/4 частки, а позивачу залишити 1/4 частку, відповідно до їх вкладень.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 слід задоволити з наступних підстав.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 14.06.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 20.05.2020 року, видано повторно, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_4 » ( а.с. 10).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14.08.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, після розірвання шлюбу прізвище дружини відновити дошлюбне « ОСОБА_5 » (а.с. 111 - 113).

Згідно договору купівлі продажу квартири №1828 від 20.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1828, ОСОБА_6 передав у власність (продав), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) квартиру під АДРЕСА_3 , загальна площа квартири 65,2 кв.м, житлова площа 35,3 кв.м. Продаж квартири було вчинено за 414000 грн. Купівля вказаної квартири була здійснена за згодою іншого подружжя ОСОБА_3 ( а.с. 14).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15) право власності на квартиру під АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_2 .

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що дані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Так, враховуючи положення статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України суд приходить до висновку, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін і можливим є визначення часток.

Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Представником відповідача зазначено, що на придбання квартири позивач надала лише 70000 грн., а відповідач ОСОБА_2 всю решту суми.

Вказане твердження не заслуговує на увагу, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана під час шлюбу подружжя.

На підставі вищенаведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріли справи, зокрема, враховуючи, що спірне майно, а саме: квартира під АДРЕСА_3 , а також оформлення права власності на вказану квартиру проводилось під час перебування сторін по справі у шлюбі, то така квартира відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 року у справі N372/504/17, у зв`язку з чим, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 2910 грн. 80 коп., що підтверджено документально (а.с. 2 - 3), інших доказів на підтвердження понесення судових витрат позивачем не надано.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи повне задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2910 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60 63, 69, 70, 72, 163 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 76, 133, 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України ,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Поділити спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши право власності на іншу 1/2 частку вказаної квартири за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 2910 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.І. Бондаренко