Єдиний унікальний номер 239/268/19
Номер провадження 22-ц/804/2134/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого-судді: Мірути О.А.,

суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цивільній справі № 239/268/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року ухваленого в приміщенні Новогродівського міського суду Донецької області, (суддя Любчик О.В.),

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», звернулось до Новогродівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 р. у розмірі 220 928,57 грн. та судовий збір у розмірі 3 313,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 р., відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 134289,00 грн. з метою придбання автомобіля. В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки РХ029031.78775.001 від 13.12.2012 р., а також між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 укладено договір застави рухомого майна № ZXA019500.78770.002 від 13.12.2012 р. 06.03.2019 р. між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ТОВ «Глобал спліт» укладено договір №146 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого, ПАТ «ВБР» відступило ТОВ «Глобал Спліт» права вимоги за кредитним договором, а також всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі звернення стягнення. Таким чином, відбулась заміна кредитора у зобов`язанні. ТОВ «Глобал Спліт» є новим кредитором у фінансових правовідносинах з боржником, а також новим стягувачем у виконавчих провадженнях. ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого, станом на 25.06.2019 р. утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складає 220 928,57 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» заборгованість за кредитним договором № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 р. в сумі 195 886 (сто дев`яносто п`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 48 копійок, яка складається 91 435 (дев`яносто одна тисяча чотириста тридцять п`ять) гривень 34 копійки прострочена заборгованість за кредитом, 96 796 (дев`яносто шість тисяч сімсот дев`яносто шість) гривень 61 копійка заборгованість по відсоткам, 7 654 (сім тисяч шістсот п`ятдесят чотири) гривні 53 копійки комісія. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» суму судового збору в розмірі 1 469 (одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять) гривень 15 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» суму судового збору в розмірі 1 469 (одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять) гривень 15 копійок.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування матеріальних норм права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було прийнято до уваги, що у період виконання договірних зобов`язань відповідачі мешкали у м. Донецьку та не мали можливості здійснювати погашення через окупацію м. Донецька та закриття всіх відділень ПАТ «ВБР» у м. Донецьку.

Також апелянт у своїх доводах зазначає, що на час виконання кредитного договору на нього та на відповідача ОСОБА_2 розповсюджувались обставини непереборної сили, оскільки він знаходився на окупованій території.

Крім того, ні позивач, ні ПАТ «ВБР» у свою чергу не повідомив його про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Вважає, що оскільки позивач не надав до суду оригінал завіреної належним чином копію виписки по його рахунку за кредитним договором від 13.12.2012 року, тому суд першої інстанції порушив норми процесуального права та позивачем не доведено факту отримання ним грошових коштів за кредитом, звертає увагу суду на той факт, що він не отримував вимоги про дострокове повернення кредиту, а тому позивач на його думку передчасно звернувся до суду.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Глобал Спліт», в якому зазначають, що твердження апелянта про неотримання повідомлення про відступлення права вимоги та повідомлення реквізитів безпідставні, оскільки відповідачам 07.03.2019 року було направлено повідомлення про переуступки права вимоги, однак, відправлення було повернуто «за закінченням терміном зберігання» та на підтвердження також було надано до суду першої інстанції лише конверти відправки листів з довідками про повернення у кількості 2 шт., докази відправлення рекомендованим повідомленням, листи з повідомленням відповідачів про відступлення права вимоги. Твердження апелянта, що з липня 2014 року він не мав можливості здійснювати погашення кредиту через окупацію м. Донецька та потрапив на підконтрольну територію державної влади України тільки на початку травня 2016 року, жодним чином не підтверджується. Відповідно до п.п.4.2.14. Кредитного договору, позичальник зобов`язаний письмово повідомляти банк про зміну місця реєстрації або проживання. Проте жодних дій для повідомлення свого нового місця проживання Банку та виконання зобов`язань з боку позичальника не було здійснено, хоча апелянт з 2016 року проживає за іншою адресою.

Вважає, що доводи апелянта стосовно, того, що позивачем не доведено факту отримання позичальником грошових коштів за кредитним договором є безпідставними, оскільки кредит надавався відповідачу на придбання автомобіля та вказаний автомобіль належить застодавцю на праві власності, що підтверджується наявністю свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Маруценко С.В. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у її задоволенні.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Беручи до уваги належне, завчасне повідомлення сторін у справі про місце, день та час розгляду справи, про що свідчать наявні у справі рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень ( судових повісток ), у відповідності до норм статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за апеляційною скаргою на рішення суду у відсутності її сторін, котрі не з`явилися до суду.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Як вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Банк Розвитку» (далі Банк) та ОСОБА_1 (далі Позичальник) укладено кредитний договір № IKAPNABG.78770.001.

Відповідно до умов кредитного договору Банк надає Позичальнику у тимчасове, платне користування грошові кошти (далі кредит) в сумі 134289 грн. на придбання автомобіля Opel Astra, 2012 р.в.

Пунктом 1.3. кредитного договору визначений термін користування кредитом - до 12 грудня 2019 року.

Згідно з п. 1.4. кредитного договору процентна ставка за користування кредитом 17,20 процентів річних.

Пунктом 1.6. кредитного договору передбачено, що Позичальник сплачує Банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,10% від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати. Розрахунок та нарахування здійснюються щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за місяць видачі кредиту не нараховується. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначена в п. 1.2. кредитного договору.

Згідно п. 2.4. кредитного договору період сплати кредиту, комісії та процентів з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з наступного місяця, після дати підписання договору. При несплаті кредиту, комісії та процентів у зазначений строк вони вважаються простроченими.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13.12.2012 між ОСОБА_1 (заставодавець) та ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (заставодержатель) укладено договір застави рухомого майна № ZXA019500.78770.002, предметом якого є надання заставодавцем в заставу майна автомобіль Opel Astra, білого кольору, 2012 року випуску, № шасі (кузова) НОМЕР_1 (п. п. 1, 35.4 договору застави).

13.12.2012 між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (Кредитор), ОСОБА_2 (Поручитель) та ОСОБА_1 (Боржник) укладено договір поруки РХ029031.78775.001, предметом якого є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за кредитним договором від 13 грудня 2012 року № IKAPNABG.78770.001, згідно якого Кредитор надає Боржнику кредит в сумі 134289 грн., а Боржник повинен виконати зобов`язання з повернення кредиту, наданого у вигляді строкового кредиту в сумі 134289 грн. у строк з 13 грудня 2012 року по 12 грудня 2019 року включно, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 17,20 % річних, сплати щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,10% в місяць від суми кредиту у період з 1 по 10 число кожного місяця (п. п. 1, 18, 18.1, 18.2, 18.3 договору поруки).

06 березня 2019 року, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-12-22-000001-b від 12.02.2019, між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» (Новий кредитор) укладено Договір №146 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до п. 2.1. якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку №1 (Боржники), включаючи права вимоги до правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржника, або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього договору (Основні договори).

Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти в сумі 2 680 940,00 грн. (п. 4.1. договору).

Згідно з Додатком №1 до Договору №146 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 06 березня 2019 року до Нового кредитора перейшли права вимоги, зокрема, до ОСОБА_1 за Кредитним договором № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 та ОСОБА_2 за договором поруки № РХ029031.78775.001 від 13.12.2012 на загальну суму заборгованості в розмірі 221077,04 грн., з яких 116 477,43 грн. залишок по тілу кредиту, 96 796,61 грн. залишок по відсотках, 7 520,24 грн. залишок по комісії, 282,76 грн. залишок по пені і штрафам.

Зобов`язання за вказаним договором про відступлення прав вимоги, укладеним між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ТОВ «Глобал Спліт» з боку останнього були виконані, що підтверджується копією платіжного доручення від 05.03.2019 на суму 2 680 940 грн.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», суд першої інстанції виходив з факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за Кредитним договором № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 у розмірі 134 289, 00 грн. та неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором позичальником в частині повернення кредиту, сплати відсотків і комісії за його користування, у зв`язку з чим у позивача виникло право вимагати від відповідачів повернення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині покладення на відповідачів обов`язку зі сплати заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами, наданими їй в межах Кредитного договору № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 у розмірі 134 289, 00 грн., так як до такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справию

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції в частині покладення на відповідачів обов`язку зі сплати з комісії у розмірі 7 654, 53 грн., з огляду на наступні обставини.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів , в редакції станом на дату укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України Про захист прав споживачів у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Отже, положення Кредитного договору № від 09.12.2013 року щодо права кредитора нараховувати комісію за управління кредитом (п.1.4.4.), є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність , частиною четвертою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів , а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже, такі умови договору порушують публічний порядок.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що умови пункту 1.6. кредитного договору щодо сплати комісії за управління кредитом суперечать вимогам наведеного вище законодавства, яке регулює публічний порядок у сфері споживчого кредитування, а тому є нікчемними в силу закону, і не підлягають визнанню недійсними, проте зазначене не має наслідком визнання недійсним договору у цілому.

За таких обставин, в іншій частині Кредитний договір № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 є чинним та підлягає виконанню сторонами.

06 березня 2019 року, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-12-22-000001-b від 12.02.2019, між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» (Новий кредитор) укладено Договір №146 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до п. 2.1. якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у Додатку №1 (Боржники), включаючи права вимоги до правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржника, або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього договору (Основні договори).

Вказаний доказ підтверджує виникнення у позивача права вимоги до відповідачів.

За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України).

Тобто боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання є належним.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на не повідомлення апелянта про заміну кредитора і про нові банківські реквізити для сплати боргу не можуть бути підставою для звільнення відповідачів від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 369/9787/15-ц (провадження № 61-21883св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/75/16-ц (провадження № 61-5853св18) та від 23 квітня 2020 року у справі № 755/10242/16-ц (провадження № 61-11874св19) та від 23 квітня 2020 року у справі № 755/10242/16-ц (провадження № 61-11874св19).

Як вбачається з наданих позивачем до суду першої інстанції доказів, достовірність та належність яких не спростована відповідачами, в рамках Кредитного договору № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 позичальником було отримано грошові кошти у розмірі 134 289,00 грн.

Станом на 06 березня 2019 року, заборгованість за тілом кредиту становить 195 886 (сто дев`яносто п`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 48 копійок, яка складається 91 435 (дев`яносто одна тисяча чотириста тридцять п`ять) гривень 34 копійки прострочена заборгованість за кредитом, 96 796 (дев`яносто шість тисяч сімсот дев`яносто шість) гривень 61 копійка заборгованість по відсоткам, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про частково задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за тілом кредиту і відсотками за користування кредитними коштами, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Також суд не приймає доводи скарги, стосовно розрахунку заборгованості, оскільки, вказаний розрахунок підписано Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» Міхно С.С. відповідно до письмових роз`яснень якого, відповідній розрахунок ПАТ «ВБР», яка функціонує відповідно до положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 з урахуванням наявних виписок по особових рахунках боржника.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

В підтвердження укладання договору позивачем надано копію кредитного договору № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 з підписом позичальника на кожному аркуші договору.

Також таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки та додаток №2 до кредитного договору-графік щомісячного погашення кредиту та договори поруки. Всі зазначені документи містять підпис позичальника.

За змістом ст.ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст. 81, 84 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, ОСОБА_1 був ознайомлений у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення, тощо.

Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1 , при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконував його.

Таким чином, при підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання. Вказаний договір є чинним, у встановленому законом порядку не був визнаний недійсним. Доказів того, що договір кредиту оспорювався відповідачем матеріали справи не містять..

Таким чином позивач за допомогою належних та допустимих доказів довів наявність договірних відносин із відповідачем та передачу йому грошових коштів на умовах, погоджених з останнім.

Однак, відповідач, на якого покладається обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, а саме, надати докази того, що кредитні кошти повернуті позикодавцю або спростувати суми боргу, заявленого позивачем, не надав під час розгляду справи жодних доказів в спростування позовних вимог.

Надані позивачем докази в підтвердження укладання кредитного договору між сторонами з видачею кредитних коштів ОСОБА_1 апеляційний суд вважає належними та допустимими.

Також матеріали справи не містять, а відповідачем не надані докази того, що він не отримував та не користувався кредитом.

Стосовно доводів апелянта, що він з відповідачем ОСОБА_2 мешкав у м. Донецьку, а тому на час виконання кредитного договору на нього розповсюджувались обставини непереборної сили не заслуговують на увагу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх безпідставність, оскільки на підставі ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р., згідно якого на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Позивачем при поданні позовної заяви не були заявлені вимоги про стягнення пені або штрафу.

Отже, настання обставин, на які посилається відповідач, не є підставою для звільнення останнього від обов`язку виконувати зобов`язання за договором.

Відповідач, заперечуючи проти стягнення з нього всієї суми боргу, вказує, що передбачене право позивача вимагати всю суму заборгованості в порядку ст. 1050 ЦК України є відповідальністю, яка не може бути до нього застосована через проведення АТО.

Проте, такі доводи відповідача є помилковими, оскільки Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено лише звільнення боржників від стягнення пені та штрафних санкцій, а не від сплати суми заборгованості за кредитом.

Крім того, ані кредитний договір, ані ст. 1050 Цивільного кодексу України не передбачає того, що сплата всієї суми кредиту є відповідальністю.

Так, відповідальність відповідача передбачена розділом 5 кредитного договору та право банку вимагати сплати всієї суми визначено в іншому розділі кредитного договору.

Отже, як зазначено вище, наявність обставин (навіть при наявності сертифікату чи висновку ТПП) не звільняє сторону від обов`язку виконання зобов`язань за кредитним договором.

Згідно витребуваної апеляційним судом інформації з Міністерства соціальної політики України , станом на 05 жовтня 2021 року інформація про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ЄІБД ВПО відсутня.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комісією, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню .

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ Гірвісаарі проти Фінляндії , п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії не відповідає нормам матеріального, а в іншій частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, а рішення суду скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комісії в розмірі 7 654 (сім тисяч шістсот п`ятдесят чотири) гривні 53 копійки.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ціна позову складає 220 928,57 грн., за які було сплачено судовий збір в розмірі 3 313,93 грн., судом першої інстанції задоволено 195 886, 48 грн. за які сплачено відповідачем за подачу апеляційної скарги в розмірі 4970, 90 грн. (а. с. 1, 221).

Судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу частково задоволено. Отже судовий збір, якій підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 2823, 48 грн.(3313, 93 х 188231, 95 : 220 928, 57), а з позивача на користь відповідача 194, 25 (4970, 90 4776, 65).

З урахуванням зазначеного сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 2629, 23 грн.(2823, 48 - 194, 25).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» заборгованості за кредитним договором № IKAPNABG.78770.001 від 13.12.2012 року комісії в розмірі 7 654 (сім тисяч шістсот п`ятдесят чотири) гривні 53 копійки скасувати, в частині судових витрат змінити, у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комісії в розмірі 7 654 (сім тисяч шістсот п`ятдесят чотири) гривні 53 копійки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» судові витрати у розмірі 2626 (дві тисячі шістсот двадцять шість) гривень 23 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: О.О.Тимченко

Я.В. Хейло

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2021 року

Суддя: