Номер провадження: 22-ц/813/2391/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/18090/19

Провадження номер: 22-ц/813/2391/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

- відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Мурзенка М.В. 22 жовтня 2020 року, повний текст рішення складений 27 жовтня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ)звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму сплаченого відшкодування у розмірі 54 010,74 грн., а також судовий збір у розмірі - 1 921,00 грн..

МТСБУ обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 09.03.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів - "Ford", д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та «Subаru», д.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . Постановою від 08.06.2018 року Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/4388/18 відповідача було визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність водія а/м «Subаru», д.н. НОМЕР_2 , була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Потерпілий своєчасно звернувся до МТСБУ із повідомленням про ДТП від 25.06.2018 р. та Заявою про виплату страхового відшкодування від 30.07.2018 р.. Вартість відновлювального ремонту автомобіля потерпілого, пошкодженого внаслідок ДТП, склала 54 010,74 грн.. Розрахунок та виплата страхового відшкодування проводилися на основі Звіту № С-439 від 2018 року, Наказу № 7635 від 07.08.2018 року, Довідки № 1 від 06.08.2018 року. На момент настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Позивач відшкодував завдані відповідачем збитки внаслідок ДТП у розмірі 54 010,74 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 992226 від 09.08.2018 року. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Оскільки зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі, тому позивач звернувся до суду з наведеним позовом (а. с. 2 - 4).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.01.2020 р. вищевказаний позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 54 010,74 грн.. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1 921,00 грн. (а. с. 40 - 42).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач ОСОБА_1 28 січня 2020 року звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 20.01.2020 року, посилаючись на те, що заявник не був повідомлений належним чином про час, місце та дату розгляду справи. Рішення винесене без урахування всіх істотних обставин. Відповідач не погоджується з сумою страхових виплат, копію заочного рішення він не отримував (а. с. 50 - 52).

Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 29.01.2020 року прийнято заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення до розгляду (а. с. 69).

Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 12.02.2020 року заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 20.01.2020 року скасоване. Призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 05.03.2020 року (а. с. 71).

2.3 Зміст рішення суду першої інстанції, обґрунтування висновків суду

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України частину суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі - 46 009,12 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1 636,41 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не мав, що підтверджується витягом з ЦБД МТСБУ. Завдана майнова шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі, яка є власником пошкодженого автомобіля, та яка з метою отримання відшкодування звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП. Моторне транспортне страхове бюро України здійснило виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 54 010,74 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 992226 від 09 серпня 2018 року. Суд першої інстанції зазначив, що оскільки з матеріалів справи не вбачається включення виконавцем ремонту до складу вартості використаних деталей та вартості робіт суми ПДВ, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню визначена суб`єктом оціночної діяльності вартість матеріального збитку без урахування ПДВ на запасні частини в сумі 46 009,12 грн. (а. с. 105 - 108).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України

Моторно(транспортне) страхове бюро України в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги МТСБУ в повному обсязі. Та просить стягнути сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга МТСБУ обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню визначена суб`єктом оціночної діяльності вартість матеріального збитку без урахування ПДВ на запасні частини в сумі - 46 009,12 грн.. МТСБУ є єдиною некомерційною організацією, яка є гарантом відшкодування шкоди на умовах, виключно передбачених законом. МТСБУ не є страховиком, не реалізує страхові продукти, не отримує з цього прибутку, та не є стороною в договорі страхування. Тому, посилання суду на п. 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України є помилковим; 2) помилковим є посилання суду першої інстанції на п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки дана норма не регулює питання врахування чи неврахування ПДВ у сумі матеріального збитку, а визначає порядок здійснення виплати чи то безпосередньо потерпілому, чи його довіреній особі; 3) Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не вимагає обов`язковості обліку виконавця ремонтних робіт бути платником ПДВ. МТСБУ не має законних підстав здійснювати регламенту виплату, сума якої перевищувала б суму матеріального збитку, визначену експертом. Доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання МТСБУ документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту (а. с. 110 113).

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить частково скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача 6 009,12 грн. матеріальних збитків.

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд першої інстанції не надав оцінки правомірності нарахування суми збитків, тому що вартість відновлювального ремонту не може бути тотожною матеріальному збитку. Вартість відновлювального ремонту не є збитком. Відповідно до Звіту №С-439 від 25.06.2018 року сума 46 009,12 грн. (сума без врахування ПДВ) визначена, як вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП транспортного засобу. Однак, у висновку Звіту СПД ОСОБА_3 вписав суму, яка була визначена та зазначив її як вартість матеріального збитку. Вартість відновлювального ремонту є лише складовою формули розрахунку матеріального збитку.

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

20.11.2020 року МТСБУ звернулось з апеляційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 надійшла безпосередньо до апеляційного суду в листопаді 2020 року.

Після надходження справи до апеляційного суду, ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2020 року відкрито апеляційне провадження (а. с. 150 зворотна сторона).

04.01.2021 року МТСБУотримало копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги (а. с. 152).

06.01.2021 року ОСОБА_1 отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги (а. с. 153).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (а. с. 156).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (54 010,74 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги МТСБУ та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

09.03.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів - "Ford", д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та «Subаru», д.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 (а. с. 8 - 9).

Постановою від 08.06.2018 року Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/4388/18 відповідача було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а. с.7 зворотна сторона).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України постанова по справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню.

Зі звіту С-439 від 25.06.2018 р. про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу автомобіля «Subаru», д.н. НОМЕР_2 вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого при ДТП 09.03.2018 року станом на дату оцінки дорівнює з урахуванням ПДВ на запасні частини 54 010,74 грн., вартість матеріального збитку без урахування ПДВ на запасні частини складає 46 009,12 грн. (а. с. 16 - 19).

Відповідно до Витягу з Реєстру платників єдиного податку (а. с. 13 зворотна сторона) вбачається, що ФОП ОСОБА_4 , податкова адреса - АДРЕСА_1 , відноситься до другої групи платника єдиного податку без реєстрації ПДВ.

Відповідач на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не мав, що підтверджується витягом з ЦБД МТСБУ (а. с. 8).

Вищезазначена майнова шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі, яка є власником пошкодженого автомобіля та яка з метою отримання відшкодування звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП (а. с. 9 - 9 зворотна сторона, 10).

Моторне транспортне страхове бюро України здійснило виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 54 010,74 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 992226 від 09 серпня 2018 року (а. с. 15 - 15 зворотна сторона).

З матеріалів справи вбачається, що ремонт пошкодженого транспортного засобу було здійснено ФОП ОСОБА_4 , що підтверджується копією акту виконаних робіт від 01.08.2018 року (а. с. 12 - 12 зворотна сторона), яка є платником єдиного податку та не є платником ПДВ що підтверджується копією витягу з реєстру платників єдиного податку від 13.06.2018 р. (а. с. 13).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг його висновків не спростовують.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з пунктом 38.2.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу.

До страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України.

Згідно з абзацом другим пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому, доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру, необхідно виходити з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт по ремонту автомобіля платником ПДВ.

Операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ, в зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

Таким чином, у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. Таким чином, у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов`язання не виникають.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі №61-16282св18.

Водночас, у разі якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати здійснюється без урахування сум ПДВ.

Відтак, в силу приписів ч. 2 ст. 14 ЦК України страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ.

Наведене випливає також з приписів ч. 2 ст. 1192 ЦК України, згідно яких розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню визначена суб`єктом оціночної діяльності вартість матеріального збитку без урахування ПДВ на запасні частини в сумі 46 009,12 грн..

Отже, доводи апеляційної скарги МТСБУ, щодо необхідності стягнення виплат з врахуванням ПДВ, є необґрунтованими. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до вимог п. 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

Е з - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля при встановленні вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обов`язковим.

Пунктами 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, встановлено, що значення Е приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Відповідно до пункту 7.39 зазначеної Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Відповідно до пункту 8.2 Методики, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість, б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ, в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.

У даному випадку, позивачем пред`явлено до відповідача вимогу про стягнення відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Так, відповідно до наданого позивачем Звіту № С-439 від 09.03.2018 року, вартість матеріального збитку, заподіяного при дорожньо-транспортній пригоді володільцю автомобіля «Subаru», д.н. НОМЕР_2 , складає 46 009,12 грн. (без ПДВ). При цьому, вартість матеріального збитку визначена у розмірі суми вартості відновлювального ремонту від цих пошкоджень, з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що складає - 0,00, що підлягають заміні та величини втрати товарної вартості.

Зазначений звіт складений на підставі акта огляду транспортного засобу від 25.06.2018 року за участю власника пошкодженого автомобіля. Цей огляд пошкодженого автомобіля проведено у передбачений термін та відповідно до статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів при оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення пошкодженого в ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників пошкодженого транспортного засобу.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що в даному випадку стягненню підлягає лише вартість ремонтно-відновлювальних робіт та вартість необхідних для ремонту матеріалів, висновку суду першої не спростовують. З клопотанням про проведення експертизи, в суді першої та апеляційної інстанції не звертався.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на спростування висновків суб`єкта оціночної діяльності .

Вищевказані доводи апелянта не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яке ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

3.5. Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг МТСБУ та ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому їх треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг МТСБУ та ОСОБА_1 відсутні.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе