Провадження № 2/522/3025/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та призначення піклувальника,

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м.Одеси 22.09.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та призначення піклувальника.

Згідно обґрунтування позову, ОСОБА_3 є рідною бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Мати дитини - донька позивача ( ОСОБА_5 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідач по справі є батьком дитини. Зазначено, що син відповідача фактично з восени 2018 року проживає разом із нею, ОСОБА_3 , та перебуває на її утримання; відповідач матеріально дитину не забезпечує. Посилалась на те, що відповідач свої батьківські обов`язки не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на виховання сина. При цьому будь-яких перешкод у цьому не має, проте свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків; зовсім не цікавиться розвитком дитини, станом його здоров`я та не дбає про нього. Посилалась, що відповідач зловживає алкогольними напоями, що на її думку може негативно впливати на дитину; постійного місця роботи не має. Тому за викладеного, просила позбавити відповідача батьківських прав та призначити її піклувальним над онуком.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.10.2018 року зазначену справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

18.11.2020 зазначена справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена на суддю Домусчі Л.В..

З 23.11.2020 року по 04.12.2020 року суддя Домусчі Л.В. перебувала на лікарняному. 10.12.2020 року суддя Домусчі Л.В. перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 14.12.2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 14.01.2021 року.

Через неявку сторін, розгляд справи 14.01.2021 року був відкладений на 11.02.2021 року.

У підготовче засідання призначене на 11.02.2021 року ОСОБА_1 не з`явилася, надала суду заяву, в якій справу просила розглядати за її відсутністю.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заяв щодо розгляду справи за їх відсутністю суду не надано.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 23.03.2021 року.

У судовому засіданні 23.03.2021 року були присутні позивачка та відповідач; представник третьої особи не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином.

Позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на те, що відповідач перестав жити із її донькою - ОСОБА_5 , а тому її донька разом із сином - ОСОБА_4 мешкали разом із нею - ОСОБА_1 .. У 2018 році її донька померла, а онук залишився разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач же як батько дитини про сина не піклується, матеріально не забезпечує та життям дитини зовсім не цікавиться. При цьому, відповідач банківську картку, на яку нараховуються кошти (соціальна допомога на утримання через втрату годувальника), та забирав дані кошти собі, жодних чином не допомагаючи із утриманням сина. За останні три роки він не дав ні копійки. При цьому відповідач зловживає алкогольними напоями, проте не заперечувала що онук любить батька та тянеться до нього, але батько про нього зовсім не піклується, всі обов`язки за дитиною, та щодо школи вона виконує.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти вимог та просив відмовити, надав відзив на позов. Додатково пояснив, що він почав проживати разом із ОСОБА_5 в фактично шлюбних відносинах із 2012 року, мешкали в його квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син - ОСОБА_4 , він визнав його сином, про що надав відповідну заяву до відділу РАЦСу. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте до її смерті вони проживали разом як родина; ОСОБА_5 не працювала, а він їх утримав. Зазначив, що він не відмовляється від сина та бажає займатись його вихованням; забирає його від позивачки до себе буває на тиждень, буває на довше; брав його у відпустку до моря; в інші місця відпочинку. Посилався також, що він любить сина, матеріально допомагає, коли має кошти, та ніколи не приїжджає до них «із пустими руками». Оскільки на теперішній час син навчається у школі, він не має змоги його забирати до себе на довше, ніж на вихідні.

По справі було оголошено перерву до 26.04.2021 року.

До суду 23.04.2021 року надійшов висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, згідно якого визначили доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. Також просили справу розглядати за відсутності їх представника.

Відповідач 26.04.2021 року знову до суду подав відзив на позов, згідно додатково зазначив, що від виховання сина не ухиляється; на теперішній час він працює на посаді охоронця в Одеській державній академії будівлі та архітектури та має постійний заробіток; не пиячить та добре характеризується за місцем роботи. Вважає, що саме він має більш вагомі права на виховання та утримання сина, ніж позивачка. Дитина при цьому прихильно до нього відноситься. Зазначив, що забезпечить для сина гідні умови проживання.

У судовому засіданні 26.04.2021 року були присутні позивачка, яка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити; відповідач, який заперечував проти вимог за обставин, викладених у відзиві.

Надала свої пояснення як свідок ОСОБА_6 ..

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали позову, проходить до наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2822 (а.с.8).

Батьками дитини зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Мати дитини - ОСОБА_5 , яка була донькою ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 06.11.2018 року (актовий запис №11442).

Згідно позову, що не заперечувалось сторонами, після смерті матері ОСОБА_4 залишився проживати із бабусею - позивачкою по справі за адресою АДРЕСА_1 , батько дитини проживає за адресою АДРЕСА_2 , та періодично забирає сина до себе.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду з дійсним позовом, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4 , посилаючись на те, що останній навмисно ухиляється від своїх батьківських обов`язків; зловживає алкогольними напоями та життям дитини не цікавиться.

Органом опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради 21.04.2021 року було підготовлено висновок №01-05-3/77вх. щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно сина - ОСОБА_7 , та призначити ОСОБА_1 опікуном над дитиною.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення зазначеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Предметом доказування у даному спорі є факт втрати позивачем інтересу до своєї дитини та як наслідок цього нехтування наданими йому батьківськими правами та обов`язками.

До аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 липня 2019 року у справі №336/9218/14, у постанові від 21 січня 2020 року по справі № 191/280/18, у постанові від 21.02.2020 року по справі № 485/1272/17.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування у даному спорі є факт втрати позивачем інтересу до своєї дитини та як наслідок цього нехтування наданими йому батьківськими правами та обов`язками.

Між тим, позивачем не надано суду достатньо доказів стосовно викладених у позовній заяві доводів стосовно повної втрати відповідачем інтересу до своєї дитини, доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та як наслідок наявності підстав для позбавлення останнього батьківських прав.

Суд наголошує на тому, що усі посилання ОСОБА_1 у позовній заяві не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав визначений ст.164 СК України та зазначені у цій статті чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, їх можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Між тим, суд погоджується із доводами відповідача та враховує, що останній періодично бачиться з дитиною, забирає її до свого житла, проводить вихідні дні та відпустки, та матеріально забезпечує по змозі.

Суд вбачає, що відповідач із жовтня 2020 року працює на посаді сторожа в Одеській державній академії будівлі та архітектури та має постійний заробіток, про що свідчить довідка про доходи від 05.04.2021 року.

За місцем роботи відповідач характеризується позитивно, вимогливий та справедливий в роботі; в колективі користується повагою, стягнень та зауважень не має; к виконанню службових обов`язків відноситься відповідально, вказівки виконує точно і в строк. Має високу працездатність, шкідливих звичок не має; пунктуальний та охайний.

Окрім того, суд вбачає, що відповідач здійснює заходи із налагодження відносин із дитиною, любить сина та останній також прихильно відноситься до батька.

ОСОБА_6 як свідок пояснила, що вона є матір`ю відповідача, а ОСОБА_4 є її онуком. Зазначила, що ОСОБА_5 проживала з її сином (відповідачем по справі) у цивільному шлюбі та до моменту її смерті (в 2019 року) вони мешкали як одна родина. Після смерті ОСОБА_5 онук почав проживати то у них, то разом із позивачкою - бабусею зі сторони ОСОБА_5 .. Зазначила, що вона мешкає із сином в одному будинку, проте в різних квартирах (вона в №40,а син - №8) та дійсно квартира відповідача потребує ремонту. Зазначила, що її син піклується про свою дитину та допомагає як може, передає одяг та забирає його до себе. Посилалась на те, що ОСОБА_4 її єдиний онук та заперечує проти даного позову.

За викладених обставин, зважаючи на недоведеність факту злісного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно сина, а також врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст.164 СК для задоволення позову ОСОБА_1 ..

При цьому, суд наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків, так його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Керуючись п.1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.. 51 Конституції України, ст.. 141, 150, 157, 164-166, 167, 243-244 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 64, 76 - 81, 82, 83, 89, 90, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та призначення піклувальника - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення суду виготовлено 06.05.2021 року.

Суддя: Л.В.Домусчі