ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3975/21 Справа № 199/382/20 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільної власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року

та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

17 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільної власності, в обґрунтування якого послалась на те, що після першого невдалого шлюбу, від якого в неї є син ОСОБА_4 , позивач у 2013 році познайомилась із відповідачем, з яким у неї почалися стосунки, із цього ж часу сторони почали фактично проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, для чого у травні 2013 року сторони орендували квартиру, орендарем якої у відповідному договорі вказано позивача, а відповідач і дитина позивача членами її сім`ї. Під час спільного проживання сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом їздили у відпустки, про що свідчать фотографії у соціальних мережах, можуть підтвердити спільні знайомі та друзі сторін. У 2015 році сторони з метою спільного проживання вже у власному житлі за ініціативою відповідача вирішили викупити в батька останнього частину домоволодіння, а саме 21/50 часток у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Для придбання вказаного нерухомого майна, було вирішено продати квартиру сина позивача, придбавши останньому частину вищевказаного домоволодіння, на що був отриманий відповідний дозвіл опіки та піклування. Таким чином, за кошти сина позивача було придбано 14/50 часток у праві власності на вказане вище домоволодіння, а на спільні кошти сторін на ім`я відповідача придбано решту 7/50 часток у праві власності на те ж домоволодіння. Після придбання нерухомого майна сторони продовжили проживати однією сім`єю як чоловік та дружина, однак без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, оплачували рахунки, здійснювали поточний ремонт тощо. У 2018 році сторони припинили їх стосунки повністю внаслідок виникнення у відповідача ігрової залежності, яка зумовила програвання ним спільних коштів сторін. З цього ж часу сторони проживають окремо, позивач з сином продовжує проживати у вищевказаному домоволодінні. Натомість, відповідач, вважаючи спірні 7/50 часток у праві власності на домоволодіння своєю особистою приватною власністю, запропонував позивачу викупити цю частку за 12 тисяч доларів США, що значно більше ринкової вартості, яка згідно оцінки становить 71909,18 гривень.

Позивач просила суд встановити факт проживання сторін однією сім`єю в період з травня 2013 року по серпень 2018 року, визнати спільною сумісною власністю сторін на 7/50 часток у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , поділивши їх між сторонами шляхом визнання за кожною із стороною права власності на 7/100 часток. Просила позивач покласти на відповідача і судові витрати (а.с.3-6).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільної власності відмовлено в повному обсязі (а.с.167-175).

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року доповнено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільної власності. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (а.с.188-191).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду 1 інстанції ухвалене при неповному з`ясуванню обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.194-197).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що у позивача від шлюбу, розірваного рішенням суду від 08 вересня 2011 року, яке набрало законної сили 19 вересня 2011 року, є дитина син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією вступної та резолютивної частини рішення суду (а.с.14, 18).

Відповідно до трудової книжки позивач з 12 березня 2007 року по 10 вересня 2014 року працювала на різних посадах в ТОВ «Аптеки медичної академії», а з 16 січня 2017 року по 31 липня 2018 року працювала в ТОВ «РУШ», що свідчить про наявність у позивача власного заробітку та коштів (а.с.15-17).

01 травня 2013 між позивачем, як орендарем, та ОСОБА_5 , як орендодавцем, укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2 . Згідно п.2 вказаного договору квартира надається для проживання орендареві, разом з яким будуть проживати члени його сім`ї ОСОБА_4 та відповідач. Дані обставини підтверджуються копією договору оренди (а.с.19-21).

В першій половині травня 2015 року сторонами було спільно придбано насосну станцію та деякі інші товари, що підтверджується копіями чеків, в яких покупцями вказано сторін по справі (а.с.23).

20 травня 2015 року виконавчим комітетом Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради своїм рішенням за №134 надано дозвіл в тому числі позивачу на здійснення одночасного продажу квартири АДРЕСА_3 , де малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має 1/5 частину на праві спільної часткової власності, та придбання 21/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 ) на ім`я вказаної малолітньої дитини. Дані обставини підтверджуються копією відповідного рішення (а.с.42-43).

25 червня 2015 року між ОСОБА_6 , як продавцем та позивачем, яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і відповідачем, як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу 21/50 частин домоволодіння. За умовами даного договору покупці придбали у продавця належні йому на праві приватної власності 21/50 частину домоволодіння, розташованого за адресою м. Дніпропетровськ (нова назва АДРЕСА_1 , у наступному співвідношенні: ОСОБА_4 14/50 частини; відповідач ОСОБА_2 7/50 частин. Згідно п.10 зазначеного договору продавцю доведено до відома, що покупець ОСОБА_2 на день укладення цього договору в шлюбі не перебуває, грошові кошти, які витрачаються на придбання майна, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на них, у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України, немає. Поряд з цим п.13 договору засвідчено, що сторони у присутності нотаріуса стверджують одна одній, що однаково розуміють значення, умови цього договору та його правові наслідки. Даний договір купівлі-продажу підписано сторонами у присутності та посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за №1233. Дані обставини підтверджуються копією відповідного договору купівлі-продажу (а.с.24-28).

05 липня 2017 року між ФОП ОСОБА_7 , як виконавцем та сторонами по справі, як замовниками, укладено договір №205, предметом якого є виготовлення ПВХ конструкцій (металопластикових вікон). Адреса доставки та призначення вікон у договорі не вказані (а.с.22).

Зі змісту наданих позивачем роздруківок скріншотів із соціальної мережі «VK», фотографії з відпочинку та переписки між сторонами у додатку-месенджері судом встановлено, що сторони з травня 2013 року перебували у стосунках один з одним як чоловік та жінка, їздили разом відпочивати, і ці стосунки остаточно завершились ще до вересня 2018 року (а.с.8-12, 30-110).

Судом встановлено, що 25 грудня 2018 року відповідачем надіслано позивачу повідомлення, в якому він сповіщає позивача, як співвласницю нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності сторін, про свій намір продати після 03 лютого 2019 року належну йому частку у такому майні домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , за еквівалент 12 тисяч доларів США. А тому просить повідомити позивача чи має вона намір придбати його частку, що підтверджується копією вказаного повідомлення (а.с.7).

Разом з тим, відповідно до висновку про вартість майна станом на 16 січня 2019 року ринкова вартість 7/50 часток у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 становить 71909,18 гривень (а.с.29).

19 жовтня 2019 року між позивачем та ОСОБА_8 укладено новий шлюб, зареєстрований Амур-Нижньодніпровським районним у м. Дніпрі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області за актовим записом №858, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.13).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості, безпідставності та недоведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Нормою ст.74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (ст.60-74).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом норм ст. 11, 202, 204, 328, 626, 655, 656, 657 ЦК України право приватної власності на нерухоме майно може виникати у фізичної особи на підставі правочину договору купівлі-продажу такого нерухомого майна, який є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2013 року по серпень 2018 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги. Рішення суду ґрунтується на тому, що надані позивачем докази, а саме роздруківка скріншотів сторінок із соціальної мережі «VK», фотографії з відпочинку та переписки між сторонами у додатку-месенджері, свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами.

Позивач на підтвердження своїх вимог посилався на покази свідків, яким суд першої інстанції надав оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, про те, що свідчення свідків не дають підстав для визнання сторін такими, що проживали однією сім`єю, вели спільне господарство.

Також судом першої інстанції надано відповідну оцінку копії договору оренди квартири АДРЕСА_2 , товарним чекам та договору, які підтверджують придбання майже в один і той самий час певного майна та речей для подальшого використання у придбаному домоволодінні.

Надання апелянтом власних коментарів щодо оцінки доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки таким правом наділений лише суд.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено достатніми доказами заявлену позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2013 року по серпень 2018 року, у зв`язку з чим і не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ між сторонами шляхом визнання права власності на цей майно в рівних частинах, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 442/2219/11.

До того ж у п.10 договору купівлі-продажу від 25 червня 2015 року, зазначено, що покупець ОСОБА_2 на день укладення цього договору в шлюбі не перебуває, грошові кошти, які витрачаються на придбання майна, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на них, у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України, немає.

Позивачка була обізнана зі змістом зазначеного договору, оскільки також його підписувала в інтересах свого сина.

Доводи апеляційної скарги щодо підтвердження наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю поясненнями свідків не можна вважати достатніми та переконливими доказами.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що надані товарні чеки є належними та допустимими доказами на підтвердження наявності спільного бюджету та несення сторонами спільних витрат на ремонт житла та придбання рухомого майна колегія суддів також відхиляє, оскільки стороною позивача не надано до суду їх оригіналів для огляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Враховуючи, що в задоволені позовних вимог відмовлено, суд першої інстанції відповідно до ст. 270, ч.1 ст.133, ст.137,ч.3 ст.141 ЦПК України, ухвалив додаткове рішення справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., що підтверджені матеріалами справи.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: