ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4213/21 Справа № 216/2246/19 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/2246/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (надалі - ПАТ «Ідея Банк»), на теперішній час Акціонерне товариство «Ідея Банк» (надалі - АТ «Ідея Банк», Банк), про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка ОСОБА_1 була власником карткового кредитного рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Ідея Банк», на підставі угоди СО3.217.72344 від 26.10.2016 року, а саме: кредитної пластикової картки «CARD BLANCHE WHITE», яку використовувала для споживчих потреб. Картку вона не втрачала та нікому не передавала, відомостей щодо ПІН-коду та системи Інтернет-Банкінг не розголошувала. 25.11.2016 року, при здійсненні покупки в магазині, позивачці стало відомо, що кредитна картка № НОМЕР_1 була заблокована у зв`язку з підозрою її в шахрайстві. 30.11.2016 року позивачка звернулась до відповідача для здійснення обов`язкового платежу по кредитній картці, оскільки кожного разу їй повідомляли різні суми для сплати, й того ж дня їй стало відомо, що по кредитній картці вичерпаний весь ліміт. При роздруківці з системи дистанційного обслуговування «Інтернет-Банкінг» історії операцій по кредитній картці № НОМЕР_1 , їй стало відомо, що з рахунку були переведені та зняті грошові кошти у загальній сумі 3110,69 грн, які були зняті чи переведені в період з 24.11.2016 року по 25.11.2016 року. Позивачка зазначає, що вказані операції вона не здійснювала. SMS-повідомлень про зняття та переведення грошових коштів їй не надходило. Ввечері 25.11.2016 року оператор ПАТ «Ідея Банк» повідомила про блокування її картки, але згідно з розрахунків з системи дистанційного обслуговування «Інтернет-Банкінг», дати транзакції 24-25.11.2016 року, а дата проведення 28.11.2016 року, у той час карта вже була заблокована банком.

Згідно з п.5.5 Угоди СО3.217.72344 від 26.10.2016 року про відкриття кредитної лінії обслуговування кредитної картки клієнт, тобто позивачка, надала дозвіл на направлення їй банком SMS-повідомлень. Крім того, відповідно до п. 2.6 договору про надання послуг у системі дистанційного обслуговування «Інтернет-Банкінг» №ІВ/1000081/00021538 від 04.02.2014 року, укладеного між нею та відповідачем, за вищевказаною кредитною карткою був закріплений мобільний номер телефону, на який жодного разу не приходило SMS-повідомлення про здійснення будь-яких операцій.

У зв`язку з вищевикладеним, банком було проведено заміну картки позивачки за № НОМЕР_1 на картку з картковим рахунком № НОМЕР_2 , на який вона повинна була вносити обов`язкові щомісячні платежі за весь обсяг витраченого ліміту.

Разом з цим, відповідачем не було враховано, що кошти в сумі 3110,69 грн. позивачкою, як держателем картки зняті чи переведені не були, проте на них банком нараховуються відсотки.

02.12.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Центрально-Міського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу здійснення незаконних операцій з її карткового рахунку. На теперішній час триває досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003085 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

З тих підстав, що відповідач не бажає відновити залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням незаконних операцій з рахунком позивачки, а навпаки - нараховує відсотки, пеню та щомісячні платежі, вона змушена звернутись до суду, а тому просила суд: зобов`язати відповідача відновити (повернути) залишок коштів на кредитному картковому рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Ідея Банк», відкритий на ім`я ОСОБА_1 , який було замінено на картковий кредитний рахунок № НОМЕР_2 , до того стану, в якому він був перед виконанням операцій у період з 24.11.2016 року по 25.11.2016 року включно, на загальну суму 3110,69 грн, з урахуванням внесених позивачкою обов`язкових платежів, починаючи з 24.11.2016 року по 15.04.2019 року; повернути на картковий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти, списані за рахунок кредитного ліміту з карткового рахунку № НОМЕР_1 за операціями на загальну суму 3110,69 грн. у валюті картки, в тому числі з урахуванням комісії, які були проведені у період з 24.11.2016 року по 25.11.2016 року включно, через картковий рахунок № НОМЕР_2 ; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок остаточної суми заборгованості, з урахуванням комісії та інших обов`язкових платежів, за картковим рахунком № НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано ПАТ «Ідея Банк» відновити (повернути) залишок коштів на кредитному картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Ідея Банк» на ім`я ОСОБА_1 , який було замінено на картковий кредитний рахунок № НОМЕР_2 , до того стану, в якому він був перед виконанням операцій у період з 24.11.2016 року по 25.11.2016 року включно, на загальну суму 3110,69 грн., з урахуванням внесених позивачем обов`язкових платежів, починаючи з 24.11.2016 року по 15.04.2019 року.

Зобов`язано ПАТ «Ідея Банк» повернути на картковий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти, списані за рахунок кредитного ліміту з карткового рахунку № НОМЕР_1 за операціями на загальну суму 3110,69 грн. у валюті картки, в тому числі з урахуванням комісії, які були проведені у період з 24.11.2016 року по 25.11.2016 року включно, через картковий рахунок № НОМЕР_2 .

Зобов`язано ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок остаточної суми заборгованості, з урахуванням комісії та інших обов`язкових платежів, за картковим рахунком № НОМЕР_2 .

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати професійної правничої допомоги в сумі 12000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року залишено без задоволення заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Ідея Банк» просить скасувати рішення суду та покласти на позивачку судові витрати у справі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи. Зокрема, представник відповідача зазначає, що судом не було враховано проведення АТ «Ідея Банк» перевірки операцій за картками позивачки якою встановлено, що операції у період з 24.11.2016 року по 25.11.2016 року на загальну суму 3 110,69 грн. були проведені з успішною перевіркою реквізитів платіжної картки, та на номер позивачки. вказаний нею в заяві, було успішно надіслано та доставлено СМС повідомлення про рух коштів за фінансовими операція із зазначенням суми операцій та загального залишку грошових коштів на рахунку. При цьому, відповідно до п. 3.12.15 та п. 12.5. клієнт зобов`язаний повідомляти Банк про випадки несанкціонованого використання платіжного засобу, а Банк не несе відповідальності за операції, виконані до такого повідомлення. Вважає, що судом не було враховано відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів про те, що кошти були перераховані без відома позивачки, зокрема, остання не надала суду виписку з ПрАТ «Київстар», якою б підтвердила факт ненадходження на її телефон відповідних СМС-повідомлень щодо здійснення спірних операцій за її рахунком.

Не погоджується представник відповідача АТ «Ідея Банк» й з висновком суду першої інстанції щодо покладення на АТ «Ідея Банк» обов`язку з відшкодування позивачці ОСОБА_1 витрат на професійну правчину допомогу у розмірі 12 000,00 грн., вважаючи цей розмір необгрнутовано завищеним та неспівмірним із складністю справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26.10.2016 року між ПАТ «Ідея Банк», на теперішній час АТ «Ідея Банк», та ОСОБА_1 було укладено угоду №СО3.217.72344 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки за № НОМЕР_1 (а.с. 14).

За вказаною угодою ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 10000,00 грн, процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48,00% річних.

З виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що в період часу з 24.11.2016 року по 25.11.2016 року були проведені операції по переказу та зняттю готівки, у загальній сумі 3110,69 грн. На витрачені грошові кошти АТ «Ідея Банк» нараховано комісію та проценти.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що вказані операції вона не здійснювала. SMS-повідомлень про зняття та переведення грошових коштів до неї на мобільний телефон не надходило.

ОСОБА_1 звернулася за телефоном гарячої лінії АТ «Ідея Банк» та повідомила про факт крадіжки грошових коштів з її картки, а також надіслала на адресу АТ «Ідея Банк» листи з обставинами, що викладені вище та вимогою провести службове розслідування (а.с. 26-30).

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, банком було проведено заміну картки позивачки за № НОМЕР_1 на картку з картковим рахунком № НОМЕР_2 .

07.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення до поліції. За даним фактом Криворізький ВП ГУНП в Дніпропетровській області було розпочате кримінальне провадження №0003085 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

З листа Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 22.06.2020 вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003085 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, триває, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

З листа АТ «Ідея Банк» від 12.09.2017 року (а.с. 32) встановлено, що відповідач не бажає відновити залишок коштів на рахунку позивачки до того стану, у якому він був перед виконанням незаконних операцій з її рахунком, а навпаки - Банк нараховує відсотки, пеню та щомісячні платежі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при здійсненні платіжних операцій, які мали місце 24.11.2016 року - 25.11.2016 року, позивачка ОСОБА_1 особисто не використовувала електронний платіжний засіб та судом не встановлено, що остання своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. При цьому, судом враховано, що позивачка ОСОБА_1 повідомила правоохоронні органи та АТ «Ідея Банк» про вчинений злочин, а тому вона не несе відповідальності за спірні платіжні операції, здійснені за допомогою платіжної картки № НОМЕР_1 .

До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19).

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення № 705).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем АТ «Ідея Банк» було проведено перевірку за зверненням ОСОБА_1 щодо несанкціонованого списання грошових коштів та встановлено, що всі оспорювані операції у період 24-25 листопада 2016 року, були проведені з використанням Інтернет-ресурсів, зокрема, з використанням ІР адрес - НОМЕР_3 та 195.18.12.140 (а.с. 31), у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що, оскільки, електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем, до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення пункту 9 розділу VI Положення № 705 про те, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно відомостей АТ «Ідея Банк», наданих суду першої інстанції на виконання ухвали щодо витребування доказів у справі, користувач ОСОБА_1 у період з 26.10.2016 року по 07.12.2016 року здійснювала успішний вхід в систему Інтерент-Банкінг з використанням ІР адреси НОМЕР_4 та інших фінансових операцій у цей період не виконувала (а.с. 112), у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_1 не ініціювала оспорювані банківські операції та її подальші дії, зокрема, невідкладне звернення із відповідними заявами до банківської установи та правоохоронних органів, такі висновки лише підтверджують.

Доводи ж апеляційної скарги відповідача АТ «Ідея Банк» про те, що судом не було враховано відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів про те, що кошти були перераховані без відома позивачки, зокрема, остання не надала суду виписку з ПрАТ «Київстар», якою б підтвердила факт ненадходження на її телефон відповідних СМС-повідомлень щодо здійснення спірних операцій за її рахунком, колегією суддів відхиляються, оскільки системний аналіз Розділу VI Положення № 705 дозволяє суду дійти висновку, що саме на банківську установу покладено обов`язок доводити суду належними та допустимими доказами, що саме дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а відповідач АТ «Ідея банк» відповідних доказів суду не надавав та не звертався із клопотанням щодо витребування доказів, у випадку неможливості отримати такі докази самостійно.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення № 705, правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення позивачкою дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною та пенсійною картками.

При цьому, сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Ідея Банк» щодо незгоди з висновками суду в частині розподілу судових витрат у справі, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу позивачці ОСОБА_1 надавав адвокат Лисенко О.А. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 29 березня 2019 року (а.с. 45-46) та, при зверненні до суду, позивачкою було надано орієнтовний розрахунок судових витрат, які вона очікує понести на професійну правничу допомогу (а.с. 47).

Згідно із Договором про надання правничої допомоги від 29 березня 2019 року, сторонами складено Акт виконаних робіт, відповідно до якого гонорар адвоката становить 12 000,00 грн., які повністю сплачені клієнтом, на підтвердження чого надано оригінал відповідної квитанцій (а.с. 116, 117), й розмір цих витрат не перевищує розміру, визначеного в попередньому розрахунку судових витрат.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. є обґрунтованими та співмірними із предметом спору, й доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: