Справа №461/4033/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Собко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації та стягнення моральної шкоди,

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у якому просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 квітня 2017 року, за реєстром номер 667 загальною площею 116,0 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською Ольгою Мар`янівною; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34841942 від 19 квітня 2017 року; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 200 000 грн. моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позов покликається на те, що 19 квітня 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_8 , з іншої сторони, укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавці передають у власність, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 . Позивач є кредитором відповідача ОСОБА_5 за договорами позики від 03 березня 2011 року та від 17 грудня 2009 року. Внаслідок укладення Договору купівлі-продажу, було порушено його право на задоволення грошових вимог за рахунок майна відчуженого ОСОБА_9 . Стверджує, що ОСОБА_5 не володів в повній мірі цивільними правами та обов`язками власника майна на укладення договору купівлі-продажу 19 квітня 2017 року квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8 , так як на час укладення правочину мав договірні обмеження щодо відчуження, які були встановлені ним самостійно у договорі позики від 17 грудня 2009 року (п.3 Договору позики) та ухвалою про забезпечення позову від 25 квітня 2017 року, що свідчить про шахрайські дії та свідоме нанесення збитків кредитору ОСОБА_4 , який міг задовольнити свої вимоги за рахунок цього майна або шляхом продажу або шляхом визнання права власності на це майно. Вважає, що боржник ОСОБА_5 , який відчужив майно після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу (з 17 грудня 2009 року) діє недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення. Вказує, що укладення спірного договору купівлі-продажу порушує принцип добросовісності, здійснено поза межами цивільних прав позивача, з протиправною метою приховування майна від позивача, як кредитора, просить позов задовольнити, визнати недійсним вказаний договір та скасувати відповідні реєстраційні дії. Крім цього, зазначає, що через укладення договору позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у завданні негативних наслідків (неотримання боргу) та нервового стресу, який він пережив і переживає досі з приводу незаконних дій відповідачів на майно боржника. Моральну шкоду оцінив в розмірі 200 000 грн., який, на думку позивача, не є завищеним і частково компенсує спричинені моральні страждання.

Ухвалою суду від 21 травня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, витребувано від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Вишинської Ольги Мар`янівни оригінал Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 116,0 кв.м від 19 квітня 2017 року, за реєстровим номером 667.

Ухвалою суду від 14.07.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

13 липня 2020 року представником відповідача ОСОБА_5 подано до суду відзив, у якому він позовні вимоги заперечив повністю. Вказав, що ОСОБА_5 не мав умислу на відчуження належного йому нерухомого майна на користь третьої особи з метою уникнення виконання грошового зобов`язання, а діяв в своїх інтересах та в інтересах інших співвласників квартири, оскільки володів незначною часткою в квартирі. Відповідач ОСОБА_5 володів лише 1/5 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_1 , а відтак рішення про продаж усієї квартири приймав спільно з іншими співвласниками, реалізуючи їх волю. Накладення арешту на зазначену квартиру відбулося вже після її відчуження. Позивачем не подано належних та допустимих доказів вчинення фіктивного правочину усіма сторонами та не підтверджено умислу відповідачів на укладення договору без наміру створення реальних правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки за наслідками укладення оспорюваного договору відбулася реєстрація права власності на спірне нерухоме майно, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Крім того, вказує, що відсутні докази умислу відповідача ОСОБА_5 на відчуження частки нерухомого майна, зловживаючи правом розпорядження таким майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Відповідачі по справі, укладаючи оспорюваний позивачем договір, діяли у відповідності до норм цивільного законодавства України, реалізовуючи власну волю та права, з дотриманням договірних зобов`язань, які, у свою чергу, призвели до реальної зміни права власності з відповідною державною реєстрацією, підстав визнавати такий договір недійсними з наведених у даному позові мотивів немає. Також, зазначив, що на розгляді суду апеляційної інстанції перебуває цивільна справа про оскарження спірного договору про визнання солідарного боргу підписаного 03 березня 2011 року (справа №464/5216/17). Також, позивачем не наведено жодного обґрунтування щодо заподіяння йому моральної шкоди. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову повністю.

02 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_8 подав до суду відзив, у якому просив відмовити у позові, у зв`язку із його безпідставністю. Вказав, що є добросовісним набувачем квартири за адресою АДРЕСА_2 , за відплатним договором купівлі - продажу від 19.04.2017 року. На момент укладення договору жодних арештів, заборон чи інших обмежень у праві розпорядження власністю і зокрема часткою у вищезгаданій квартирі у відповідача ОСОБА_5 не існувало. Відтак жодних перешкод в укладенні оспорюваного договору купівлі - продажу не було. На час винесення ухвали про забезпечення позову Галицьким районним судом м. Львова 25.04.2017 р. - ОСОБА_5 частка в спірній квартирі вже не належала і дана ухвала не могла бути виконана і не породила жодних правових наслідків. ОСОБА_4 не є стороною оспорюваного правочину і не може вважатись «заінтересованою особою». Договір є реальним, а позивачем не доведені належними та допустимими доказами обставини наведені у позові щодо шахрайських дій ОСОБА_5 , адже він та продавці - співвласники у жодних відносинах з позивачем не перебували, він добросовісно оплатив придбане мною майно - квартиру на виконання договору купівлі - продажу та добросовісно користується такою у власних цілях до сьогоднішнього часу.

Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації та стягнення моральної шкоди закрито.

03 листопада 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації та стягнення моральної шкоди та призначено справу до розгляду по суті.

03 листопада 2020 року від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Вишинської Ольги Мар`янівни на адресу суду надійшла засвідчена копія Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 116,0 кв.м від 19 квітня 2017 року, за реєстровим номером 667.

Представник позивача в ході розгляду справи позов підтримав.

Представники відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , кожен окремо, в судовому засіданні заперечили позов, з підстав наведених у письмових відзивах. Просили відмовити у позові повністю.

Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Cуд, оцінивши наявні по справі докази, заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши фактичні обставини, що передували укладенню правочину та дійсні наміри відповідача ОСОБА_5 , а також інших учасників договірних відносин, надавши оцінку обставинам укладення спірного договору купівлі-продажу, приходить до наступного висновку.

За положеннями статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що 19 квітня 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з однієї сторони, та ОСОБА_8 , з іншої сторони, укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, продавці передають у власність, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з п`яти житлових кімнат житловою площею 99,5 кв.м. та кухні, загальна площа квартири 116,00 кв.в. Комора в підвалі 4,0 кв.м. Нерухоме майно, яке предметом договору належить продавця на праві спільної часткової власності.

1/5 ідеальна частка належить ОСОБА_7 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Нор М.Н. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 23.01.2017 року за реєстровим номером 57.

1/5 ідеальна частка належить ОСОБА_6 , на підставі договору міни, посвідченого Нор М.Н. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 27.02.2017 року за реєстровим номером 270.

3/5 ідеальні частки належать ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , на підставі Свідоцтва №Г-11706 про право власності на квартиру, виданого 24.12.1996 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 24.12.1996 року №951, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу за №22667.

Позивач вважає, що підставою недійсності Договору купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року є його вчинення разом з іншими особами за їх зловмисної домовленості, направленої на приховування майна від можливості звернення на нього стягнення у разі примусового виконання судового рішення щодо стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів на користь ОСОБА_4 .

Крім того, представник позивача у судовому засіданні вказав, що підставою недійсності правочину є те, що правочин (оспорюваний договір) порушує публічний порядок, оскільки він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ч.1 ст.228 ЦКУ).

Так, 03 березня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було укладено новацію - договір про визнання ними солідарного боргу на суму, що еквівалентна 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США, в замін боргу, що виник перед кредитором (позивачем) за надання юридичних та адвокатських послуг боржникам за період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року.

Відповідно до п.3 цього Договору, борг виплачується на вимогу кредитора.

Вимога кредитора до боржників про сплату боргу було направлено 28 травня 2015 року.

ОСОБА_5 зобов`язання за договором не виконано, у зв`язку з чим ОСОБА_4 звернувся у суд з позовною заявою про стягнення боргу.

Ухвалою Галицького районного суду від 25 квітня 2017 року забезпечено позов ОСОБА_4 в межах заявленої суми боргу та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , частка в якій на праві приватної власності належить солідарному боржнику - ОСОБА_5 .

03 жовтня 2017 року Галицьким районним судом міста Львова постановлено рішення у справі у справі 461/2066/17 про стягнення суми боргу в розмірі 405 000,00 гривень із солідарного боржника ОСОБА_5 , яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

27 березня 2019 року старшим держаним виконавцем Шевченківського відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Кіт Вікторією Юріївною відкрито провадження про стягнення з ОСОБА_5 солідарного боргу в сумі 405 000,00 (чотириста п`ять тисяч) гривень на користь ОСОБА_4 .

За час виконавчого провадження ОСОБА_5 борг не погасив.

Крім цього, 17 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та боржником - ОСОБА_5 , було укладено договір позики, за умовами якого позивачем було передано відповідачу у тимчасове користування майно - гроші в розмірі еквівалентному 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США, до його підписання.

Відповідно до п.3 цього Договору позики, позичальник забезпечував виконання зобов`язання перед позикодавцем всім своїм майном та майновими правами, які переходять у власність позикодавця.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 08 квітня 2019 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США (справа №461/8614/17). Постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року вказане рішення залишено без змін.

Відповідно до частини 1 статті 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Суд встановив, що оскаржуваний Договір купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року, вчинений від імені усіх відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які володіли майном на праві спільної часткової власності. Відповідач ОСОБА_5 володів лише 1/5 часткою квартири.

Змісту такого правочину відповідає справжньому волевиявленню продавців, укладаючи договір купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_5 діяв також відповідно до інтересів співвласників з метою задоволення не лише особистих інтересів, а й потреб інших продавців - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності покупця зареєстровано у встановленому законом порядку, покупець сплатив кошти за договором та оплатив всі необхідні супутні витрати(збори, податки).

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/4088/17, може бути визнаний фіктивним договір купівлі-продажу з тих підстав, що він не був виконаний з боку покупця в частині оплати придбаного майна, а справжньою метою укладення договору було штучне виведення ліквідної нерухомості з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення звернення стягнення на майно за договором кредиту.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, Суд зазначив, що у юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц міститься висновок про те, що згідно з частинами 2, 3 статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Разом з цим, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.

В свою чергу позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на наявність зловмисної домовленості відповідачів під час укладення договору купівлі-продажу від 19 квітня 2017 року, тож покликання на ці обставини є непідтвердженими. Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не мали жодних зобов`язань перед позивачем.

Про наявність умислу як складової ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів на користь позивача, достеменно можуть вказувати відсутність вчинення відповідачами належних дій, спрямованих на реальне виконання умов спірного договору купівлі-продажу, зважаючи на наявність непогашеної заборгованості перед позивачем. Проте, таких доказів позивачем також не надано. Натомість встановлено, що предмет договору купівлі-продажу оплатно переданий у власність ОСОБА_8 , який добросовісно користується ним та зареєстрував право власності у встановлений законом спосіб, тобто настали правові наслідки реального договору.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до частин 1,2,3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження обставин, що дійсним наміром вчинення Договору купівлі-продажу було приховування майна відповідачем від неминучого звернення стягнення на нього позивач покликається, що укладення договору відбулось у той час коли на майно було накладено арешт, а відповідач мав договірні обмеження щодо відчуження, які були встановлені ним самостійно у договорі позики від 17 грудня 2009 року.

Натомість такі доводи не є достатніми для визнання спірного договору недійсним. При цьому, накладення арешту на майно відбулось 25 квітня 2017 року, тобто вже після відчуження майна відповідачем ОСОБА_5 .

Так, згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України).

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, оспорюваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

Оскільки позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення його прав чи інтересів з боку ОСОБА_5 укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, позивачем не підтверджено порушення відповідачем ОСОБА_5 основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ним своїх цивільних прав.

Згідно зі статтями 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд зазначає, що факт наявності грошового зобов`язання у ОСОБА_5 не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника, у тому числі, індивідуально визначеного і договором позики підписаним відповідачем ОСОБА_5 .

Не ставлячи під сумнів наявність у ОСОБА_5 грошових зобов`язань перед позивачем, відповідальність за виконання яких він може нести, в тому числі, всім належним йому майном, суд зазначає, що лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь-які вчинені боржником правочини за відсутності належних правових підстав. До того ж, позивач не є стороною спірного договору, а відтак за правилами частини 2 статті 215 ЦК України має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, якщо він доведе, що є заінтересованою особою та підтвердить, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним та проведення реституції його права чи інтереси будуть відновлені.

Водночас, встановлені судом вищенаведені обставини справи вказують на те, що позивачем не підтверджено порушення спірним правочином його прав або інтересів. В свою чергу, дії самого ОСОБА_5 були, серед іншого, спрямовані на реалізацію майнових прав інших відповідачів, які не мають жодних зобов`язань перед позивачем. Крім того, позивачем не доведено, що правочин (оспорюваний договір) порушує публічний порядок, оскільки він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів укладенням спірного правочину, як і не доведено, у який спосіб його грошові вимоги будуть задоволені у разі визнання Договору купівлі-продажу недійсним, відтак не підтверджено наявності в нього прав оспорювати відповідний договір в розумінні статті 215 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що відсутні обставини які доводять обґрунтованість заявлених вимог, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

У зв`язку із цим, вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34841942 від 19 квітня 2017 року; стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 200 000 грн. моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

При поданні позову позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 22 квітня 2021 року

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.