ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 705/349/21
Провадження № 22-ц/821/661/21
категорія: 304000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Єльцова В.О.

суддів: Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недотримання договором вимог закону,-

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про недотримання договором вимог закону. Зазначає, що частина садиби земельна ділянка з багатоквартирним будинком та його прибудинковою територією по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та йому. Порядок користування земельною ділянкою встановлений рішенням Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 р. та самостійно обраною співвласниками будинку моделі організації договірних відносин. Їхня частка садиби утворює індивідуальний майновий комплекс, який пов`язаний з єдиною колективною інфраструктурою базового будинкового простору, що забезпечує реалізацію майнових прав і законних інтересів усіх співвласників суб`єктів цих прав. Тому одностороння передача окремих видів майна попереднім власником іншій особі відбувається відповідно до його частки у будинку і за рахунок її перерозподілу. Але ОСОБА_2 земельну ділянку пл. 150 кв.м. по АДРЕСА_1 , що була виділена під особисте сільське господарство, передала по Договору дарування від 29.08.2017 р. ОСОБА_4 для подальшого продажу або здачі в оренду. Перехід власності не відповідає вимогам ч. 5 ст. 203 і ч. 3 ст. 209 ЦК, що свідчить про фіктивне, а не реальне настання правових наслідків.

Просить вважати Договір дарування від 29.08.2017 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про передачу земельної ділянки пл. 150 кв.м. по АДРЕСА_1 таким, що вчинений з недотриманням вимог цивільного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недотримання договором вимог закону.

Рішення суду 1 інстанції мотивовано тим, що на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення 1 інстанції та ухвалити нове рішення про залишення позову без розгляду за ст.ст. 187, 257 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що Уманський міськрайонний суд Черкаської області повинен був за власною ініціативою залишити позовну заяву без розгляду згідно ч.11, 13 ст. 187 ЦПК України і додатково за ч.8, 9 ст. 257 ЦПК України.

Стверджує, що суд 1 інстанції не перевірив дійсність договору від 29.08.2017 року, укладеного без його згоди як співвласника майна, що призвело до порушення його майнових прав.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

15 березня 2021 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недотримання договором вимог закону.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 березня 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єльцов В.О., судді Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 березня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що 27 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року позов ОСОБА_7 задоволено та визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , виділивши у користування співвласникам: ОСОБА_7 земельну ділянку площею 384 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 23,3/100 частки земельної ділянки; ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_2 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_8 земельну ділянку площею 278 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 18/100 частки земельної ділянки; ОСОБА_9 земельну ділянку площею 114 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 10/1200 частки земельної ділянки; ОСОБА_10 земельну ділянку площею 221 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 15,3/100 частки земельної ділянки. В спільне користування співвласникам виділено земельну ділянку під спільним подвір`ям, земельна ділянка обмежена тильним фасадом житлового будинку і підпорною бутовою стіною з проходом до неї шириною один метр вздовж металевого огородження з тильного боку будинковолодіння, земельна ділянка шириною один метр вздовж підпорної бутової стіни від АДРЕСА_1 до житлового будинку для забезпечення можливості ремонту підпорної бутової стіни та спільного внутрішньодворового водопроводу, цегляне огородження товщиною 0,5 метрів з боку АДРЕСА_1 та з боку землекористування АДРЕСА_2 до кінця, де цегляне огородження являється тильною стіною господарських споруд, бутова підпорна стіна.

У якості підстави своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив незаконну передачу ОСОБА_2 по Договору дарування від 29.08.2017 р. ОСОБА_4 земельної ділянки пл. 150 кв.м. та невідповідність вказаного договору вимогам цивільного законодавства.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 27 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року позов ОСОБА_7 задоволено та визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , виділивши у користування співвласникам: ОСОБА_7 земельну ділянку площею 384 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 23,3/100 частки земельної ділянки; ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_2 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_8 земельну ділянку площею 278 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 18/100 частки земельної ділянки; ОСОБА_9 земельну ділянку площею 114 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 10/1200 частки земельної ділянки; ОСОБА_10 земельну ділянку площею 221 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 15,3/100 частки земельної ділянки. В спільне користування співвласникам виділено земельну ділянку під спільним подвір`ям, земельна ділянка обмежена тильним фасадом житлового будинку і підпорною бутовою стіною з проходом до неї шириною один метр вздовж металевого огородження з тильного боку будинковолодіння, земельна ділянка шириною один метр вздовж підпорної бутової стіни від АДРЕСА_1 до житлового будинку для забезпечення можливості ремонту підпорної бутової стіни та спільного внутрішньодворового водопроводу, цегляне огородження товщиною 0,5 метрів з боку АДРЕСА_1 та з боку землекористування АДРЕСА_2 до кінця, де цегляне огородження являється тильною стіною господарських споруд, бутова підпорна стіна.

У якості підстави своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив незаконну передачу ОСОБА_2 по Договору дарування від 29.08.2017 р. ОСОБА_4 земельної ділянки пл. 150 кв.м. та невідповідність вказаного договору вимогам цивільного законодавства.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Позивач у позові ставить питання «вважати Договір дарування від 29.08.2017 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про передачу земельної ділянки пл. 150 кв.м. по АДРЕСА_1 таким, що вчинений з недотриманням вимог цивільного законодавства», однак, позивач не є стороною у вказаному договорі дарування, а отже не має ні прав, ні обов`язків по даному договору.

Позивачем не доведено які його права, свободи чи інтереси порушені відповідачем підлягають захисту.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при розпорядженні ОСОБА_2 своєю часткою земельної ділянки, що належала їй на підставі договору дарування від 27 травня 1994 року та рішення суду.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню.

Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції повинен був за власною ініціативою залишити його позовну заяву без розгляду згідно ч.11, 13 ст. 187 ЦПК України і додатково за ч.8, 9 ст. 257 ЦПК України, є помилковим. Оскільки, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року (справа №761/17393/19) зазначив, що положення ч. 10 ст. 84 ЦПК містять альтернативні варіанти дій суду першої інстанції в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів. Системне тлумачення п. 9 ч.1 ст. 257 ЦПК свідчить, що його слід застосовувати у взаємозв`язку з положеннями ч.ч. 7 10 ст. 84 ЦПК, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недотримання договором вимог закону, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий: В.О. Єльцов

Судді : Л.І. Василенко

Л.В. Нерушак