Справа № 697/146/21
Провадження № 2/697/241/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря с/з Титар Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Потієнко Т.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Васяновича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження м. Канів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування поданого позову позивач зазначив про те, що він є власником будинку, АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрована також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, починаючи з 2018 року відповідач за місцем реєстрації не проживає. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у вказаному будинку понад один рік. В добровільному порядку відповідач не знялася з реєстраційного обліку, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

З огляду на вказані обставини, позивач просить суд: - визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 ; - встановити порядок виконання рішення суду, яким зазначити, що воно є підставою для реєстраційного відділу виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області для зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої в будинку АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування житловим приміщенням, без надання паспорта.

У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії:

01.02.2021 ухвалою судді відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 23.02.2021 (а.с.21).

23.02.2021 представником відповідача адвокатом Васяновичем В.В. до суду було подано заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з необхідністю адвокату ознайомитись з матеріалами справи та підготовки письмових відзивів, заперечень, клопотань, тощо (а.с.48). Крім цього, 23.02.2021 позивачем до суду також було подано заяву, в якій він просив судове засідання призначене на 23.02.2021 проводити без його участі та не заперечував щодо відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с.53).

Ухвалою суду від 23.02.2021 розгляд справи відкладено до 11.03.2021 (а.с.55).

11.03.2021 представником відповідача адвокатом Васяновичем В.В. до суду було подано заяву про виклик свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.57), заяву про розгляд справи за відсутності відповідача (а.с.58) та відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з додатками (а.с.59-69).

Згідно наявної в матеріалах справи розписки, ОСОБА_1 отримав копію відзиву на позов 11.03.2021 (а.с.71). Крім цього, 11.03.2021 позивач до суду подав заяву в якій вказав, що не заперечує щодо відкладення розгляду справи на іншу дату для можливості ознайомлення з відзивом на позовну заяву (а.с.70).

Ухвалою суду від 11.03.2021 відкладено розгляд справи до 23.03.2021 (а.с.73).

15.03.2021 позивачем до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору дарування житлового будинку на гр. ОСОБА_2 та витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.75-82). Крім цього, цього ж дня позивачем було подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії пенсійного посвідчення по інвалідності 3 гр. (загальне захворювання) довічно (а.с.83-84).

В судовому засіданні 23.03.2021 було задоволено заяву представника відповідача адвоката Васяновича В.В. про виклик свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Розгляд справи відкладено до 29.03.2021 (а.с.85).

25.03.2021 засобами електронного зв`язку до суду адвокатом Потієнко Т.М. подано клопотання про залучення її до участі у вказаній справі в якості представника позивача ОСОБА_1 (а.с.87-88). Крім цього, адвокатом Потієнко Т.М. надано суду копію доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 24.03.2021 № 81, а також копію її свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.89-91).

29.03.2021 в судовому засіданні було долучено до матеріалів справи письмові пояснення представника позивача адвоката Потієнко Т.М. з додатками (а.с.93-108), оголошено перерву до 02.04.2021 у зв`язку з заявленим представником позивача адвокатом Потієнко Т.М. клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки вона бере участь в іншому судовому процесі (а.с.109-110).

В судовому засіданні 02.04.2021 представником позивача адвокатом Потієнко Т.М. подано заяву про виклик свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.114).

Крім цього, 02.04.2021 в судовому засіданні представником відповідача адвокатом Васяновичем В.В. подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів (а.с.115-145).

Подані заяву представника позивача адвоката Потієнко Т.М. про виклик свідків та клопотання представника відповідача адвоката Васяновича В.В. про приєднання до матеріалів справи письмових доказів судом було задоволено. В судовому засіданні оголошено перерву до 14.04.2021 (а.с.146-147).

В судовому засіданні 14.04.2021 допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та оголошено перерву до 28.04.2021 (а.с.155-158).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Потієнко Т.М. в судових засіданнях підтримували та просили суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Васянович В.В. в судових засіданнях заперечували задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просили в задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

19.09.2003 між ОСОБА_8 , що мешкає в АДРЕСА_1 (далі даруватель), з однієї сторони та гр. ОСОБА_1 , що мешкає в АДРЕСА_2 (далі обдарований), з іншої сторони укладено договір дарування (далі договір) посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. (а.с.10).

Згідно з п. 1 вказаного договору, даруватель подарувала, а обдарований прийняв в дар належну дарувателю 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 ).

Як вбачається з п. 2 договору, документом, який підтверджує право власності дарувателя на відчужуваний нею 1/2 частину будинку свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 25.06.2003 виконавчим комітетом Канівської міської ради та зареєстроване Канівським відділенням інвентарбюро згідно витягу № 1086043 від 24.07.2003.

Право власності на 1/2 частину жилого будинку у обдарованого виникає з моменту нотаріального посвідчення договору (п. 7 договору).

Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори 19.09.2003 зареєстрованого у реєстрі за № 1542.

20.12.2019 між гр. ОСОБА_1 (Сторона 1) та гр. ОСОБА_9 (Сторона 2) укладено договір про поділ житлового будинку в натурі (а.с.11-13), відповідно до п. 1 якого, сторони є співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2 зазначеного договору, вказаний у п. 1 цього договору, ОСОБА_1 , належить на праві спільної часткової власності 1/2 частки в праві власності на вищевказаний житловий будинок, що підтверджується договором дарування частки житлового будинку, посвідченого Канівською державною нотаріальною конторою, 19.09.2003 за реєстровим № 1542 та рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.01.2009, справа № 2-109.

Право власності зареєстроване у Канівському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації», 02.10.2003 та 03.03.2009 в книзі: 19, номер запису: 2475, реєстраційний номер: 1610463.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, яка видана уповноваженому власнику (співвласнику, наймачу) житлового приміщення (будинку), членові житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_1 (вих. № 218 від 25.01.2021) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Також, як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по АДРЕСА_1 , у вказаному будинку серед інших осіб зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-9).

Відповідно до наданого позивачем Акту фактичного проживання осіб від 29.01.2021, б/н, засвідчений керуючим справами виконавчого комітету Канівської міської ради, гр. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засвідчили, що гр. ОСОБА_1 фактично проживає в будинку АДРЕСА_1 з 09.12.1994 по даний час, а зареєстрована гр. ОСОБА_2 фактично не проживає в будинку за вказаною адресою з 2018 року (а.с.17).

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.12.2020, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30.04.1987 у Канівському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), актовий запис № 66 розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 22.01.2021 (а.с.18).

Позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у вказаному будинку понад один рік, а тому звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини другої, четвертої статті 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст. 405 ЦК України, відповідно до частини першої якої, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Саме на позивача процесуальний закон (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Так, зокрема, на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав Акт фактичного проживання осіб від 29.01.2021, б/н, засвідчений керуючим справами виконавчого комітету Канівської міської ради, відповідно до якого гр. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засвідчили, що гр. ОСОБА_1 фактично проживає в будинку АДРЕСА_1 з 09.12.1994 по даний час, а зареєстрована гр. ОСОБА_2 фактично не проживає в будинку за вказаною адресою з 2018 року (а.с.17).

В судовому засіданні 14.04.2021 були допитані зазначені особи, які підписували цей Акт в якості свідків, про виклик яких було подано заяву представником позивача адвокатом Потієнко Т.М. та зазначена заява була задоволена судом.

Так, свідок ОСОБА_5 зазначила, що проживає по АДРЕСА_1 майже рік (з червня 2020 року), після того як за вказаною адресою вона придбала половину будинку. Вказала, що крім позивача, його сестри та батьків більше нікого не бачила. Стосовно непроживання відповідача з 2018 року в будинку по АДРЕСА_1 свідок підтвердити не змогла, лише зазначила, що відповідача в будинку за вказаною адресою не бачила з червня 2020 року. Пояснила, що працює з вівторка по суботу з 9:00 до 18:00, проте з огляду на наявність карантину, відпустки, доглядала дитину, а тому майже ціле літо була вдома.

Факту того, що понад один рік відповідач за місцем своєї реєстрації не проживала свідок не підтвердила.

Свідок ОСОБА_7 зазначила, що проживає по АДРЕСА_3 з 1969 року, тобто через будинків чотири від будинку позивача. Показала, що близько року (станом на квітень 2021 року) відповідача за адресою реєстрації не бачила. Також не бачила відповідача ні на зупинках, ні в магазинах, ні в громадському транспорті, ні на подвір`ї. В 2018-2019 роках свідок не пам`ятає чи бачила вона відповідача за місцем її реєстрації. Також вказала, що позивач проживає сам, інколи приїжджала до нього його сестра. Минулого і цього року працює з 9:00 до 17:15 весь тиждень, проте часто зранку проходила поблизу будинку позивача. Крім цього, пояснила, що при підписанні Акту фактичного проживання осіб брала до уваги слова близьких людей.

Свідок ОСОБА_6 зазначила, що проживає по АДРЕСА_4 . Вказала, що півтора роки точно відповідача за місцем реєстрації не бачила. Зазначила, що підписуючи Акт фактичного проживання осіб не дивилася на зазначений в ньому рік з якого відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації. Крім цього пояснила, що до позивача інколи приходять батьки. Чи проживала відповідач за місцем своєї реєстрації, чи ні свідкові невідомо. Акт фактичного проживання осіб вона дійсно підписала, оскільки її про це попросив сам позивач, який вказав на необхідність оформлення субсидії.

Таким чином, особи, які брали участь в підписанні Акта фактичного проживання осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ), який наданий позивачем до матеріалів позовної заяви, в судовому засіданні не підтвердили того, що відповідач дійсно не проживав в будинку АДРЕСА_1 з 2018 року. Більше того, вказані свідки не підтвердили й обставин, що відповідач не проживав в будинку за вказаною адресою понад один рік.

Разом з тим, в судовому засіданні були також допитані в якості свідків гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про виклик яких було подано заяву представником відповідача адвокатом Васяновичем В.В. та яка була задоволена судом.

ОСОБА_4 зазначила, що проживає по АДРЕСА_5 , сторони у справі є її сусідами й кумами. Вказала, що відповідач часто їздила до дітей, оскільки вони потребували допомоги, проте навідувалася за місцем своєї реєстрації в м. Каневі, останній раз бачила відповідача за місцем реєстрації наприкінці березня на початку квітня 2020 року, вони розмовляли в той час біля клумби де відповідач прибирала. Також свідок бачила, що відповідач гуляла з дитиною. Пояснила, що відповідач часто відлучалася в м. Київ по причині хвороби її онуки. Зазначила, що до вересня 2020 року в хвіртці для входу в двір позивача не було замка, проте з вересня 2020 року замок з`явився.

Суд зважає на те, що для застосування статті 405 ЦК України має бути встановлена не просто відсутність особи у місці проживання та реєстрації понад один рік, а саме встановлена відсутність без будь-яких поважних причин на це, тобто не має бути чинників, що перешкоджають або унеможливлюють проживання такої особи у жилому приміщенні.

Однак, належних і достатніх доказів, підтверджуючих обставини, зазначені ОСОБА_1 в позовній заяві надано не було.

Надані позивачем довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, яка видана уповноваженому власнику (співвласнику, наймачу) житлового приміщення (будинку), членові житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_1 (вих. № 218 від 25.01.2021) та копія будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по АДРЕСА_1 , не підтверджують факту непроживання відповідача у вказаному будинку понад один рік без поважних причин на це, оскільки вказані докази лише підтверджують, що ОСОБА_2 зареєстрована в цьому будинку, що вона й сама не заперечувала в судовому засіданні.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог через канцелярію суду 15.03.2021 подано також копію договору дарування житлового будинку на гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_6 , а також витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей за № 12866985 (автомобіль) (а.с.76-82).

Так, з наданої позивачем копії договору дарування житлового будинку від 06.04.2012 вбачається, що вказаний договір було укладено між гр. ОСОБА_10 , гр. ОСОБА_11 (дарувальники) та гр. ОСОБА_2 (обдаровувана) (а.с.76-78).

За цим договором, згідно з п. 1, ОСОБА_10 , своїй дочці 1/2 частину і ОСОБА_11 , 1/2 частину, безоплатно передають ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 0,2500 га, кадастровий номер :02:001:1038 по АДРЕСА_6 .

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 33892197 від 20.04.2012 (а.с.79), відповідачу на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_6 ; підстава виникнення права власності договір дарування 1-1016 / 06.04.2012 / Канівська державна нотаріальна контора.

Також, відповідно до наданого позивачем Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 9983001 від 26.09.2013 (а.с.81) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень , індексний номер витягу 9983711 від 26.09.2013 (а.с.80) вбачається, що відповідачу на праві власності належить і земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: Черкаська обл., Канівський р-н, с. Литвинець; кадастровий номер :02:001:1038.

Крім цього, як вбачається з наданого позивачем витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 12866985 від 25.11.2009 (а.с.82), ОСОБА_2 посвідчена довіреність на легковий автомобіль (строк довіреності 25.11.2012).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_2 (а.с.97-103) вбачається, що відповідач має також у власності та суборенді земельні ділянки.

Однак, вказані докази, які надані позивачем лише підтверджують те, що відповідач має у власності житловий будинок, земельну ділянку та має в суборенді земельні ділянки, а також їй була видана довіреність на автомобіль, чого відповідач в судовому засіданні й не заперечувала.

Проте, наявність зазначеного майна у власності та суборенді відповідача не є безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки, позивачем не надано належних доказів саме факту непроживання відповідача у вказаному будинку понад один рік без поважних причин на це. Як зазначалося вище, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення, а подані позивачем документи вказаних обставин не підтверджують.

Натомість, як було зазначено ОСОБА_2 вона часто їздила в м. Київ з метою допомогти своїй онуці, яка часто хворіє та потребує стороннього догляду, на підтвердження чого відповідачем надано суду копії медичних документів, які підтверджують негативний стан здоров`я онуки відповідача, а також негативний стан здоров`я матері дитини (а.с.63-65, 116-145).

Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні і свідок ОСОБА_3 , яка зазначила, що проживає в АДРЕСА_7 , є військовослужбовцем. Показала, що відповідач допомагала їй при народженні онуки, оскільки має проблеми зі здоров`ям. Відповідачка приїхала ще в період її вагітності. Чоловік свідка також є військовослужбовцем, ходив на бойове чергування, тому відповідачка приїхала, щоб допомагати. Допомагала в післяпологовий і післяопераційний період, оскільки чоловік свідка звільнився з попередньої роботи і влаштувався на нову роботу, яка була пов`язана з відрядженнями в інші країни, тому свідок залишалася сама і потребувала допомоги. Рідних з її сторони в м. Києві немає, сама родом з Львівської області, проживає на 5 поверсі будинку, а тому носити і підняти коляску з дитиною було досить складно. Таку допомогу надавала свідку відповідач ОСОБА_2 , яка була один тиждень в м. Києві, інший тиждень в м. Каневі. Зазначила, що позивач інколи зачиняв двері зсередини, змінював замок на вхідних дверях в будинку, що свідок і відповідач не могли потрапити до будинку, стояли і чекали допоки він відчинить двері. Інколи свідок також приїжджала до позивача зі своїм чоловіком, однак позивач також зачиняв двері, що вони не могли потрапити до будинку. Навіть коли у відповідача був ключ, то все-одно вона не мала змоги потрапити до будинку, оскільки позивач зачинявся зсередини і відповідач ночувала в будинку сестри. Під час карантину відповідач з дитиною свідка проживала за місцем своєї реєстрації, однак це тривало недовго, оскільки позивач змінив замок і відповідач з дитиною проживали у сестри. Свідок вказала, що на даний час позивач чинить перешкоди, оскільки замінені замки на хвіртці та на вхідних дверях будинку.

Вказані вище обставини і були причиною тривалої відсутності ОСОБА_2 за місцем її проживання. Суд вважає, що така відсутність особи не може вважатись відсутністю без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік не проживала за зареєстрованим місцем проживання та втратила інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30.04.2021.

Головуючий Б . К . Скирда