Справа № 598/1944/20
провадження № 2/598/150/2021
РІШЕННЯ

іменем України

"14" квітня 2021 р. Збаразький районний суд Тернопільської області

в складі : головуючої судді Щербатої Г.Р.

секретаря Сливки М.М.

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком номер АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що відповідач був зареєстрований у вказаному житловому будинку, як член сім`ї, однак фактично в ньому не проживає більше дванадцяти років, чим створює позивачу перешкоди у користуванні житлом, зокрема у оформленні субсидії.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22.12.2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали і пояснили, що в 2008 році відповідач та дочка позивача зареєстрували шлюб та проживали в АДРЕСА_2 у квартирі батьків відповідача ОСОБА_2 , де останній проживає і в даний час. Після одруження її дочки ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , на прохання відповідача вона зареєструвала його, як члена сім`ї, у житловому будинку номер АДРЕСА_1 , та належить їй на праві приватної власності. З часу реєстрації відповідач жодного дня не проживав у спірному житлі, не ніс витрати на опалення та електроенергію. У серпні 2020 року шлюб між її дочкою та відповідачем розірваний, відповідач перестав бути членом їх сім`ї, добровільно знятися із реєстрації не бажає, має інше житло, де проживає з іншою сім`єю, чим створює їй перешкоди у користуванні будинком.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак подав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, з тих підстав, що він не є членом сім`ї власника житла, тому на нього не поширюється норма ст.405 ЦК України, а акти обстеження матеріально-побутових умов не встановлюють факт відсутності відповідача у спірному житлі у строк понад 12 місяців.

Дослідивши та оцінивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку номер АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та реєстраційного напису на правовстановлюючому документі Збаразького РБТІ.

Як вбачається із будинкової книги та інформації, виданої Збаразькою міською радою Тернопільської області від 29.01.2021 року №03-441/2.6, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку номер АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , яка є дочкою власника житла ОСОБА_1 , перебували у шлюбі, що був зареєстрований 29.07.2007 року, та розірваний рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 11.08.2020 року.

Із актів обстеження матеріально-побутових умов від 04.09.2019 року, 30.12.2019 року, 01.04.2020 року, 01.09.2020 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у житловому будинку номер АДРЕСА_1 , однак не проживає в ньому.

Як вбачається із показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , даних ними в судовому засіданні, які проживають по сусідству із ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , колишній зять позивача, у спірному житловому будинку по АДРЕСА_1 , ніколи не проживав і не проживає, та йому, ні власник житла, ні члени її сім`ї, жодним чином не чинили перешкоди у користуванні даним житлом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є власником будинку номер АДРЕСА_1 , перестав бути членом сім`ї позивача, не мешкає без поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності позивачу, тому суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 підставні і підлягають до задоволення, оскільки відповідач - ОСОБА_2 втратив право на користування жилим приміщенням - будинком номер АДРЕСА_1 , а реєстрація відповідача по справі чинить позивачу перешкоди у користуванні власним житлом.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України).

Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Проаналізувавши докази по даній справі, суд приходить до висновку, що в даному конкретному випадку, відповідач ОСОБА_2 втратив право на користування житловим будинком номер АДРЕСА_1 , оскільки більше дванадцяти років, будучи колишнім членом сім`ї власника житла, без поважних причин не проживав і не проживає у вказаному житлі, має для проживання інше житло в АДРЕСА_2 , та за вказаною адресою отримував і відправляв кореспонденцію (судові повістки, заяву про відвід, відзив на позов), а також те, що інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом.

Керуючись ст. ст. 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 81, 141, 263, 265, 268, 352 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком номер АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дане рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 квітня 2021 року.

Суддя Г.Р. Щербата