Справа № 443/1680/19 Головуючий у 1 інстанції: Сливка С.І.
Провадження № 22-ц/811/638/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року ЛЛьвівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 січня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правилами надання кредитних карт від 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 9039,92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Стверджує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складають між ним та банком кредитний договір. Зазначає, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому кредитним договором. Вказує, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 10 листопада 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 21 728,63 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 7481.03 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 4771,44 грн.; заборгованості за пенею в розмірі 9476,16 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 грудня 2014 року у розмірі 21 728,63 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 26 січня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7481,03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 641,99 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Заочне рішення суду, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що в цій частині заочне рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що судом безпідставно не взято до уваги Генеральну угоду, яка підписана відповідачем, в якій зазначена процентна ставка, порядок, умови та розмір сплати відсотків, а також підстави для сплати позичальником штрафів та пені. Зазначає, що основними вимогами банку за кредитним договором є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, а оскільки розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався, а доказів належного виконання ним зобов`язань по сплаті кредиту та відсотків боржником не надано, то суд, на думку апелянта, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені. Вказує, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де платою за користування кредитними коштами є сплата відсотків. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором, а якщо такий договором не встановлений, то він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, а надання безпроцентних кредитів забороняється за винятком передбачених законом випадків. Вважає, що порушення боржником зобов`язання породжує обов`язок зі сплати неустойки, яку сторони визначили в Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості від 29 грудня 2014 року, зокрема в п. 2.2 Генеральної угоди передбачені підстави для сплати позичальником штрафу в розмірі 1073,40 грн., а в п. 2.8 зобов`язання позичальника сплатити пеню, розмір якої зазначений в «Умовах та правилах надання банківських послуг». Наголошує, що долученою до матеріалів справи випискою по рахунку підтверджується користування відповідачем кредитними коштами, в тому числі і часткове повернення коштів та сплата відсотків, що, на думку апелянта, свідчить про виконання та схвалення ОСОБА_1 умов кредитного договору та визнання ним боргу за кредитним договором і обов`язків, які виникли з цього договору, презумпція правомірності якого не спростована. З наведених підстав просить скасувати заочне рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків і неустойки та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін.

З апеляційної скарги вбачається, що заочне рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 січня 2021 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом та пені, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та пені, суд першої інстанції виходив з того, що у анкеті-заяві відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді сплати відсотків за користування кредитом та неустойки у вигляді пені за порушення зобов`язання, а Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості від 29 грудня 2014 року стосується кредитного договору № SAMDN3102 від 11.12.2013 року, а не договору № б/н від 11.12.2013 року.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» № б/н від 11.12.2013 року, згідно з якою йому видано кредитну карту з встановленим кредитним лімітом. У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, «Умовами та Правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку» становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Ствердив, що ознайомився та погодився з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», які були надані їй для ознайомлення до укладення кредитного договору.

Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до «Умов та правил надання продукту кредитних карт» від 29.12.2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 9039,92 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості. Сторони погодили між собою, що усі інші умови договору, які не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї Генеральної угоди, залишаються незмінними.

В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку» з підписом ОСОБА_1 із зазначенням його анкетних даних (а.с. 7), а також Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 29 грудня 2014 року, яка також підписана ОСОБА_1 (а.с. 8).

ОСОБА_1 в Генеральній угоді підтвердив свою згоду на те, що дана Генеральна угода разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua? складають між ним та банком кредитний договір. Ствердив, що йому надана повна інформація про умови кредитування, в тому числі тип процентної ставки, суму, на яку може бути виданий кредит, орієнтовну сукупну вартість кредиту і вартість послуг з оформлення договору кредиту. Також підтвердив, що ознайомлений та згідний з «Умовами і правилами надання банківських послуг».

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 29.12.2014 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 станом на 10.11.2019 року вбачається, що така становить 21 728,63 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 461,03 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом, в тому числі за відсотками на прострочену заборгованість у розмірі 4771,44 грн., та заборгованості за пенею у розмірі 9 476,16 грн. (а.с. 5-6).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 29.12.2014 року, посилався на Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 29 грудня 2014 року.

П. 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 29 грудня 2014 року, підписаної ОСОБА_1 , визначено базову ставку кредитування у розмірі 1,5% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості за кредитом, що становить 18% річних, та строк дії кредитного договору 36 місяців, а саме з 29 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження № 14-10цс18, висловила правову позицію, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований сторонами лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 березня 2017 року, тобто на момент завершення строку дії кредитного договору, розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом становив 3 315,96 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом підлягає до задоволення частково у розмірі 3 315,96 грн., нарахованих до 31 березня 2017 року, оскільки саме 31 березня 2017 року завершився строк дії кредитного договору, погоджений сторонами у Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 29 грудня 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до «Умов і правил надання продукту кредитних карт» від 29 грудня 2014 року у разі порушення позичальником зобов`язання щодо погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої визначений в «Умовах та правилах надання банківських послуг» за кожен день прострочення.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, банк посилався на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», як невід`ємну частину кредитного договору.

Пунктом 2.1.1.12.6.1 витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено, що у випадку виникнення прострочення зобов`язань на суму від 100 грн., клієнт виплачує банку пеню, яка розраховується як базова процентна ставка за договором/30 (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з «Умов та правил надання банківських послуг» відповідач ознайомився та погодився з ним, а також те, що вказані документи станом на 29.12.2014 року містили умови, зазначені в цих документах, що додані банком до позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловила правову позицію, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин наданий банком витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що у відповідача склалася заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 3 315,96 грн., колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 3 315,96 грн. та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення на його користь 3 315,96 грн., то на підставі п. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 954.54 грн. судового збору за подання позову та 443,45 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково

Заочне рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині вимог постанову, якою позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 3 315,96 грн. грн. відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором б/н від 29.12.2014 року.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 954.54 грн. судового збору за подання позову та 443,45 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 27.04.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.