Справа № 464/4596/20 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1001/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , представника Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради - Петришина О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третіх осіб - Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Галини Ярославівни про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсною довіреності, видану ОСОБА_5 28 жовтня 2019 року ОСОБА_6 для вчинення від імені дарувальника квартири; про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 дочці ОСОБА_7 , укладений 05 листопада 2019 року і посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я. як неправомірно укладений.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 1996 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5 .

Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У грудні 2014 року сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Вказана квартира хоч зареєстрована за відповідачкою, однак, придбана за час перебування у шлюбі, тому вона є спільним сумісним майном подружжя.

У 2019 році відповідачка запропонувала згадану квартиру подарувати дочці, мотивами його дружина вказала зняття підозр з себе щодо її незаконного збагачення, так як вона працює бухгалтером у великій приватній фірмі.

Він, будучи необізнаний в юриспруденції, повністю довіряючи своїй дружині, не підозрюючи її в афері, погодився на дарування спільної квартири.

Він не вникав у правові тонкощі дарування і не міг передбачити настання негативних наслідків для себе, у зв`язку з цим правочином.

Зазначав, що коли він з відповідачкою прибули до нотаріуса, його дружина ОСОБА_5 перевищила свої повноваження, без погодження з ним, надала довіреність сторонній особі з метою оформлення договору дарування квартири.

При цьому, відповідачка внесла у довіреність неправдиві дані, вказавши, що вона уповноважує дарувальника подарувати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , тоді як вказана квартира є спільною сумісною власністю.

Вважав, що ОСОБА_5 навмисно ввела його в оману відносно суті правочину, оскільки відразу після укладення договору дарування подала в суд позов про розірвання шлюбу.

Наполягав, що правочин є недійсним в силу норм ст.229 ЦК України під впливом помилки, оформлений на невигідних для нього умовах, внаслідок обману та тяжких обставин.

Вказав, що внаслідок укладеного договору дарування квартири доньці він позбавлений права на житло, після розірвання шлюбу може опинитись на вулиці і стати безхатьком, оскільки немає іншого житла.

На підставі ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України просив визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_5 28 жовтня 2019 ОСОБА_6 для вчинення від її імені дарування їх спільної квартири дочці; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 листопада 2019 року з підстав недодержання вимог ст.ст.230, 625 ЦК України.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_5 навмисно ввела його в оману відносно суті правочину, оскільки відразу після укладення договору дарування подала в суд позов про розірвання шлюбу.

Вважає, що правочин є недійсним в силу норм ст.229 ЦК України під впливом помилки, оформлений на невигідних для нього умовах, внаслідок обману та тяжких обставин.

Зазначає, що ними - подружжям у звернення до органу опіки і піклування внесені неправдиві дані про свій сімейний стан, що мало суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу на відчуження квартири.

Стверджує, що у звернення внесені також неправдиві дані про те, що дароване дочці житло є особистою власністю її матері, а не спільно нажитим у шлюбі майном подружжя.

Звертає увагу на те, що даючи згоду на укладення договору дарування квартири лише малолітній дочці, він помилився в законності такого правочину щодо обставин, які мають істотне значення для прав та обов`язків сторін.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , пояснення представника Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради - Петришина О.І. на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 10 лютого 1996 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . (а.с.23)

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 лютого 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому (актовий запис №132).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21,22)

ОСОБА_5 у грудні 2014 року набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.89)

З розпорядження Сихівської районної адміністрації за № 780 від 24 жовтня 2019 року вбачається, що розглянувши заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 04 жовтня 2019 року їм дозволено діяти від імені малолітньої доньки при підписанні договору дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.92).

З`ясовано, що 28 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_6 вчиняти дії щодо юридичних та фізичних осіб, спрямовані на виникнення та здійснення цивільних прав та обов`язків, а також захисту цих прав та інтересів на її ім`я і від її імені, а саме подарувати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на ім`я її доньки - ОСОБА_7 . ( а.с.29,93).

З копії заяви вбачається, що ОСОБА_1 05 листопада 2019 року дав свою згоду на дарування його дружині ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , придбаної ними під зареєстрованого шлюбу, їх дочці ОСОБА_7 .

Державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори засвідчена справжність підпису ОСОБА_1 та встановлено його особу, дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено (а.с.32, 86).

Судом встановлено, що 05 листопада 2019 року між ОСОБА_6 , що діє від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , які діють від імені своєї малолітньої доньки ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 як законні представники на підставі розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 780 від 24 жовтня 2019 року уклали договір дарування квартири.

Згідно даного договору, ОСОБА_6 , що діє від імені ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що діють від імені малолітньої доньки ОСОБА_7 прийняли у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позовні вимоги ґрунтуються на доводах позивача щодо недійсності довіреності від 28 жовтня 2019 року, посвідченої нотаріусом, за змістом якої відповідач ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_6 подарувати квартиру доньці сторін. Відповідачка позов заперечила, вказала, що дарування квартири вчинено за згодою позивача.

Виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на особу, що вимагає визнання його недійсним, у даному випадку на позивача.

За змістом ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 04 жовтня 2019 року разом з ОСОБА_5 (на даний час ОСОБА_3 ) звернулись в центр надання адміністратиних послуг з метою отримати дозвіл діяти від імені малолітньої доньки при підписанні договору дарування квартири, що належить ОСОБА_5 ; позивач був особисто присутній в нотаріальній конторі, надав письмову згоду на дарування його дружиною ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , яка придбана сторонами під час зареєстрованого шлюбу їх доньці, підписав від імені доньки договір дарування як її законний представник і прийняв в дар квартиру.

Отже, жодних достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження недійсності довіреності, якою відповідач доручила ОСОБА_6 подарувати квартиру суду не надано.

Крім того, позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір дарування є недійсним в силу норм ст.229 ЦК України, вчинений під впливом помилки, оформлений на невигідних для позивача і його сина умовах, внаслідок обману зі сторони відповідача.

Частиною 1 ст.229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка знаходилась під впливом обману, необхідно довести: по перше, обставини, які б не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17 (№61-2717св18).

За змістом статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Жодних доказів на підтвердження того, що договір дарування вчинений внаслідок «обману», «помилки» стороною позивача суду не надано, мотиви з яких виходив позивач, його сподівання в такий спосіб на збереження шлюбу не мають правового значення.

Отже, доводи позивача в зазначеній частині не можуть бути підставами для визнання недійсним як довіреності, так і договору дарування, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на вільному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні із викладеним вище своїм додатковим обґрунтуванням, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.