Справа № 162/54/20 Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В. Д.
Провадження № 22-ц/802/1242/21 Категорія: 39 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Здрилюк О. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданої від його імені адвокатом Колєсніком Богданом Володимировичем на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 12 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Любешівського районного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 25 вересня 2014 року позичив ОСОБА_2 5500 доларів США, які відповідач в оговорені строки не повернула.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 стягнуто 119405 гривень боргу та 4975 гривень процентів згідно з договором позики від 25 вересня 2014 року. На підставі вказаного судового рішення позивачу видано виконавчий лист, який було направлено до Любешівського районного відділу державної виконавчої служби.

На день звернення до суду з цим позовом відповідач борг не сплатила, рішення суду не виконано. У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 97698,04 гривень за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 15 вересня 2015 року по 20 січня 2020 року, з яких 16234 гривні - відсотки, 81464,04 - інфляційні втрати.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 12 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 10746 (десять тисяч сімсот сорок шість) гривень 45 копійок процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20 січня 2017 року по 20 січня 2020 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 15 вересня 2015 року по 19 січня 2017 року відмовлено у зв`язку із пропущенням строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 81464 (вісімдесяти однієї тисячі чотирьохсот шістдесяти чотирьох) гривень 04 копійок інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 у користь держави 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 5340 (п`ять тисяч триста сорок) гривень витрат на правничу допомогу адвоката.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Колєснік Б. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, оскільки рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно з частинами першою, третьою статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності зі статтею 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до абзацу 3 статті 1, частини першої статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Судом встановлено, що згідно з розпискою від 25 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 5500 доларів США, які зобов`язалась повернути до 25 липня 2015 року та сплатити 5 % річних за користування позикою.

Відповідно до рішення Любешівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року у справі № 162/1293/15-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 119405 гривень боргу та 4975 гривень процентів, всього 124380 гривень, згідно з договором позики від 25 вересня 2014 року. Із змісту рішення суду слідує, що ОСОБА_2 не виконала грошове зобов`язання у іноземній валюті, а судом стягнуто його гривневий еквівалент.

З метою примусового виконання рішення суду ОСОБА_1 08 жовтня 2015 року отримав виконавчий лист. Вказаний виконавчий документ перебував на виконанні у Любешівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинської області.

Відповідно до постанови державного виконавця від 27 грудня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Позивачем разом з позовною заявою подано довідку-розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за період з 15 вересня 2015 року по 20 січня 2020 року. Згідно з поданим розрахунком із суми боргу 124380 гривень 3 % річних становить 16234 гривні, інфляційні втрати -- 81464,04 гривні. При цьому довідка не містить вихідних даних чи посилань, на підставі яких проводився розрахунок індексу інфляції.

Крім того судом встановлено, що відповідно до розписки ОСОБА_2 від 25 вересня 2014 року валютою зобов`язання є долари США. Між тим, позивач скористався своїм диспозитивним правом та звернувся до суду з позовом про стягнення гривневого еквівалента суми боргу, що відповідало існуючій у цей час прецедентній практиці Верховного Суду України. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року № 162/1293/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з відповідача 119405 гривень основного боргу та 4975 гривень процентів від суми позики.

Із змісту розписки слідує, що сторони узгодили сплату ОСОБА_2 5 % річних за користування позикою лише з 25 вересня 2014 року по 25 липня 2015 року та не визначили розмір відсотків після настання строку повернення позики.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 у ході примусового виконання рішення суду від 15 вересня 2015 року № 162/1293/15-ц будь-яких коштів не отримав та відмовився залишити за собою майно боржника. У зв`язку з наведеним, за відсутності іншого майна ОСОБА_2 , на яке може бути звернуто стягнення, державний виконавець повернув стягувачу виконавчий документ без виконання.

На момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом ОСОБА_2 грошове зобов`язання не виконала.

Отже, з 15 вересня 2015 року валютою зобов`язання стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції у цьому випадку є правомірним. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17.

Аналізуючи зміст частини другої статті 625 ЦК, суд констатує, що ОСОБА_1 також вправі вимагати стягнення з ОСОБА_2 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання, починаючи з дня ухвалення рішення Любешівським районним судом Волинської області у справі № 162/1293/15-ц та виходячи з суми основного боргу у 119405 гривень.

Відповідно до боргової розписки ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 5500 доларів США. Стягнення на підставі статті 625 ЦК можливе лише щодо грошових зобов`язань у національній валюті.

Договором позики встановлено інший розмір відсотків, що виключає застосування частини другої статті 625 ЦК. Сторона позивача, натомість, предмету та підстав позову не змінювала, що у свою чергу є підставою для відмови у позові.

Стороною позивача не подано належних доказів щодо індексу споживчих цін, що дало б суду можливість об`єктивно перевірити правильність розрахунків у частині стягнення інфляційних втрат. Програмне забезпечення «іpLex» не є офіційним ресурсом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Самостійне відшукання судом доказів обґрунтованості вимог позивача буде порушенням принципу безсторонності.

Подані разом з позовною заявою розрахунки є неправильними.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що позивачем не доведено вимогу стягнення у частині інфляційних втрат. Стягнення відсотків за невиконання грошового зобов`язання за період з 15 вересня 2015 року по 20 січня 2020 року суд звертає увагу, що ні у заявах по суті справи, ні у судовому засіданні сторона позивача не зазначала про поважні причини пропущення строку позовної давності. Натомість представником відповідача заявлено про застосування позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних від суми прострочення основного зобов`язання за останні три роки, що передували дню звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду, тобто за період з 20 січня 2017 року по 20 січня 2020 року. Формула розрахунку суми, яка підлягає стягненню, буде такою: 119405 гривень основного боргу х 3 % річних х 3 роки = 10746,45 гривень.

У відповідності із статтею 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, сьомою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи.

Частиною першою статті 89 ЦПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з врахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьою-п`ятої статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо незгоди з присудженими до стягнення витратами на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 33 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи,належать,зокрема,витрати на професійну правничу допомогу .

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції інтереси відповідача ОСОБА_2 представляв адвокат Пилипчук В. Ф..

Представником відповідача було подано договір про надання правничої допомоги від 22 липня 2020 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 20 липня 2020 року, попередній розрахунок послуг професійної правничої допомоги, акт приймання-передачі. Згідно із зазначеним розрахунком адвокатом Пилипчуком В.Ф. надано ОСОБА_3 наступні послуги: консультація з правових питань 2 години (2450 гривень), ознайомлення та копіювання матеріалів справи у Любешівському районному суді 3 години (3150 гривень), складання заяви про перегляд заочного рішення 5 годин (6550 гривень), складання відзиву на позов, копіювання та долучення письмових доказів (7550 гривень), надання правничої допомоги у Любешівському районному суді (8300 гривень).

З врахуванням складності справи та обсягу необхідних послуг, наданих адвокатом, часу, витраченого адвокатом на надання відповідних послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, колегія суддів погоджується з розміром присуджених судом першої інстанції до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5340 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 3 % річних від суми прострочення основного зобов`язання за останні три роки, що передували дню звернення ОСОБА_4 з цим позовом до суду, тобто за період з 20 січня 2017 року по 20 січня 2020 року та застосування передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , поданої від його імені адвокатом Колєсніком Богданом Володимировичем залишити без задоволення,

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 12 липня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді