Дата документу 27.04.2021 Справа № 330/1876/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 330/1876/19 Головуючий у 1 інстанції: Гусарова В.В.
№ 22-ц/807/895/21-2 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на ухвалу та рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року у справі за позовом першого заступника прокурора Запорізької області - начальника управління нагляду у кримінальному провадженні в інтересах держави до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_1 , ТОВ «Техас 2016», Державної архітектурно-будівельної інспекції України, ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, знесення об`єктів, визнання незаконним та скасування рішення Кирилівської селищної ради, визнання недійсним договору оренди землі, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2019 року перший заступник прокурора Запорізької області звернувся до суду з позовом до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_1 , ТОВ «Техас 2016», Державної архітектурно-будівельної інспекції України, ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, знесення об`єктів, визнання незаконним та скасування рішення Кирилівської селищної ради, визнання недійсним договору оренди землі, повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Кирилівської селищної ради від 09.10.2015 № 36 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5000 га, кадастровий номер :11:001:0457 для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та вказану земельну ділянку передано у постійне користування комунальному підприємству «Розвиток курортної зони». Право постійного користування зареєстровано державним реєстратором Якимівського районного управління юстиції Запорізької області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 13.11.2015 за № 12030411.

У подальшому на вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 збудував будівлю сторожки та туалету. Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за № ЗП 10 від 17.10.2018, згідно з якою визнано закінченим будівництво об`єкта та готовим до експлуатації - сторожка (літ. «А-1») загальною площею 28,6 кв.м. та туалет літерою «Б-1» загальною площею 6 кв.м. Відповідно до п. 1 вищезазначеної декларації замовником будівництва є ОСОБА_1 .Рішенням виконавчого комітету Кирилівської селищної ради від 22.11.2018 № 137 об`єкту нерухомості, який розташовано на земельній ділянці з кадастровим номером :11:001:0457, присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .

06.12.2018 проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на сторожку (літ. «А-1») загальною площею 28,6 кв.м. та туалету літ «Б-1», загальною площею 6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -202.

Передача у постійне користування КП «Розвиток курортної зони» земельної ділянки площею 0,5000 га з кадастровим номером :11:001:0457 відбулося з численними порушеннями норм чинного законодавства.

Так, за результатами розгляду справи № 908/2096/18 господарським судом Запорізької області було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :11:001:0457 перебуває у межах прибережної захисної смуги та пляжної зони, тим самим відноситься до земель водного фонду. У свою чергу передача вказаної земельної ділянки у постійне користування КП «Розвиток курортної зони» суперечить вимога ст.ст. 18-20, 58, 59, 60, 62, 186-1 Земельного кодексу України, ст.ст. 88, 90 Водного кодексу України та ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Окрім цього, суд встановив, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані 259,36 метри від урізу води Азовського моря, та частина ділянки безпосередньо знаходиться в Утлюцькому лимані.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.02.2019 у справі № 908/2096/18 позов заступника прокурора Запорізької області задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Кирилівської селищної ради від 09.10.2015 № 36; зобов`язано КП «Розвиток курортної зони» повернути земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0457 на користь територіальної громади смт Кирилівка. В іншій частині позову відмовлено.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, скасувати реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, знести об`єкти, визнати незаконним та скасувати рішення Кирилівської селищної ради, визнати недійсним договір оренди землі, повернути земельну ділянку.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року в позові відмовлено.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року провадження по цивільній справі закрито в частині визнання недійсним акту прийома-передачі майна до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальність «Техас 2016» від 17.12.2018, в частині внесення до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальність «Техас 2016» майна у вигляді сторожки (літ. «А-1») та туалету ( Літ. «Б-1»),які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -203).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції та рішенням суду, ухваленому по суті заявлених позовних вимог, заступник керівника Запорізької обласної прокуратури подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на ухвалу суду про часткове закриття провадження в справі не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на судове рішення, ухвалене по суті частини заявлених вимог підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 28.02.13 № 14 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розміщення об`єктів рекреаційного призначення КП «Розвиток курортної зони» останньому (КП «Розвиток курортної зони») надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,0000 га для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, яка розташована в АДРЕСА_3 в постійне користування, без права капітального будівництва, за рахунок земель громадської та житлової забудови смт Кирилівка, Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області.

Рішенням Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 09.10.15 № 36 «Про передачу земельної ділянки в постійне користування КП «Розвиток курортної зони», селищною радою затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5000 га з кадастровим № :11:001:0457 для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Пунктом 2 вказаного рішення рада вирішила передати в постійне користування КП "Розвиток курортної зони" за рахунок земель житлової та громадської забудови смт Кирилівка земельну ділянку загальною площею 0,5000 га з кадастровим № :11:001:0457 для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_3

На підставі вказаних рішень КП "Розвиток курортної зони" було зареєстроване право постійного користування земельною ділянкою площею 0,5000 га, кадастровий № :11:001:0457 (розташована за адресою: АДРЕСА_3 ), про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна внесено запис № 12030411 від 13.11.2015.

15.02.16 між КП "Розвиток курортної зони" ( Замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ( Інвестор) укладено інвестиційний договір № 7-15/02.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору, за даним договором Інвестор зобов`язується профінансувати та виконати на земельній ділянці площею 0,5000 га будівельно-монтажні роботи - «Роботи Замовника» - зведення на підставі дозвільної та проектної документації планових об`єктів нерухомості, введення в експлуатацію від свого імені закінчених будівельних об`єктів, придбання та встановлення необхідного обладнання для об`єктів будівництва та інфраструктури, огородження ділянки, підключення планових об`єктів нерухомості до створеної інфраструктури. На початку будівельних робіт Замовник погоджує та видає Інвестору вихідні архітектурні та планувальні рішення будівництва планових об`єктів нерухомості, згідно відповідних Додатків, яких Інвестор зобов`язаний дотримуватись при виконанні робіт Інвестора (Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки та ін.).

Згідно з п. 2.3. Договору, закінчені будівництвом об`єкти є власністю Інвестора та використовуються Інвестором. Порядок подальших взаємовідносин сторін визначається договором.

Пунктом 8.1. Договору визначено, що він набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання його сторонами.

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 збудував будівлю сторожки та туалету. Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за № ЗП 109 від 17.10.2018, згідно з якою визнано закінченим будівництво об`єкта та готовим до експлуатації - сторожка (літ. «А-1») загальною площею 28,6 кв.м. та туалету ( літ. «Б-1») площею 6 кв.м. Відповідно до п. 2 вищезазначеної декларації замовником будівництва є ОСОБА_1 ( а.с.43)

Рішенням виконавчого комітету Кирилівської селищної ради від 22.11.2018 № 137 об`єкту нерухомості, який розташовано на земельній ділянці з кадастровим номером :11:001:0457, присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .( а.с.63)

Суд першої інстанції виходив з того, що щодо порушень при передачі земельної ділянки у постійне користування КП «Розвиток курортної зони», суд не може перевіряти вказані підстави ( бо вони виходять за межі позову), а посилання прокурора на те, що вказані порушення були встановлені рішенням господарського суду Запорізької області від 26.02.2019 р. по справі № 908/2096/18 не мають значення для розгляду вказаного позову, бо у судовому засіданні встановлено, що при укладенні договору оренди між Кирилівською селищною радою та ОСОБА_2 між сторонами укладався акт передачі земельної ділянки ( що є предметом позову), тобто до цього фактично земельна ділянка була передана Кирилівській селищній раді, а рішення господарського суду в цій частині виконано.

Спірна земельна ділянки знаходиться на відстані 259,36 м від урізу води Азовського моря та частина земельної ділянки знаходиться в Утлюкському лимані.

Зазначені обставини можуть бути вважатися встановленими вищевказаним рішенням господарського суду на підставі ст. 82 ч.4 ЦПК України. ( п.п.1.1.-1.4.рішення).

Суд першої інстанції вважав, що відповідно до ч.7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, яка дана певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду.

Відповідно до висновку відділу містобудування та архітектури Якимівської РДА від 18.07.2014 № 69, який міститься в матеріалах проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування КП «Розвиток курортної зони» для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, до спірної земельної ділянки встановлені обмеження у вигляді її використання без права капітальної забудови.( п.1.5. рішення).

Тож відповідач ОСОБА_1 побудував вказану сторожку, туалет без дозволу Кирилівської селищної ради, окрім того не отримував містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.

ОСОБА_1 на момент будівництва сторожки не був землекористувачем, земельна ділянка перебувала у КП «Розвиток курортної зони».

Відтак за ст. 376 ч.1,4 ЦК України будівля сторожки та туалету є самочинним будівництвом, бо сторожка та туалет були побудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без належного дозволу чи затвердженого проекту, а також власник земельної ділянки заперечував проти цього будівництва, що вбачається з листа селищної ради про те, що дозвіл на будівництво не надавався.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, укладеному між ТОВ «Техас 2016» та ОСОБА_2 суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позову в цій частині, бо на думку суду першої інстанції договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства, незаконності володіння ТОВ «Техас 2016» вказаним майном не встановлено, а щодо підстав визнання недійсним договору оренди, що укладеному між Кирилівської селищної радою та ОСОБА_2 , визнання незаконним та скасування відповідного рішення Кирилівської селищної ради , також дійшов висновку про те, що за вказаними підставами позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Так, на переконання суду першої інстанції, ОСОБА_2 набула правомірно право власності на нерухоме майно, що мається на земельній ділянці, яка є предметом позову. ОСОБА_2 як власник вказаного майна на підставі ст. 120 ЗК України звернулась до Кирилівської селищної ради с заявою про укладення договору оренди земельної ділянки. Кирилівська селищна рада, як власник земельної ділянки, уклала договір оренди земельної ділянки з власником нерухомого майна на підставі відповідного рішення Кирилівської селищної ради.

В решті судом першої інстанції зроблено висновок про те, що з урахуванням того, що сторожці та туалету, які є предметом позову, присвоєно поштову адресу, відповідно вона знаходиться в межах населеного пункту, а тому не дивлячись на те, що прибережна захисна смуга встановлюється за загальним правилом 2 км від урізу води, прибережна захисна смуга у даному випадку повинна встановлюватись з урахуванням існуючих конкретних умов забудови.( що підтверджено розробленим генеральним планом, якій на теперішній час проходить стадії затвердження).

Тож ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що прибережна захисна смуга повинна встановлюватися з урахуванням існуючих конкретних умов забудови земельної ділянки.

Суд першої інстанції зазначив, що будівництво сторожки не є самочинним, відсутні підстави для скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, оскільки остання вичерпує свою дію фактом виконання.

Судова колегія вважає, що таких висновків суд першої інстанції дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: статей 19, 20, 58, 59, 60, 62 Земельного кодексу України, статей 4, 88, 90 Водного кодексу України, статей 11, 375, 376 Цивільного кодексу України, статей 26, 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 5 Закону України «Про державне реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України ід 13.04.2011 № 461, а також порушення норм процесуального права: статей 76, 82 Цивільного процесуального кодексу України, а тому з ними не можна погодитися.

Рішенням Кирилівської селищної ради №14 від 28.02.2013 "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для розміщення об`єктів рекреаційного призначення КП "Розвиток курортної зони" комунальному підприємству "Розвиток курортної зони" надано дозвіл на розробку проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 1,0000 га для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, які розташовані в АДРЕСА_3 , в постійне користування, без права капітального будівництва, за рахунок земель громадської та житлової забудови смт. Кирилівка, Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області.

Запорізькою регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" на замовлення КП "Розвиток курортної зони" розроблено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :11:001:0457. Проект погоджено Відділом Держземагентства в Якимівському районі Запорізької області та Відділом містобудування та архітектури Якимівської райдержадміністрації Запорізької області.

Рішенням Кирилівської селищної ради від 09.10.2015 № 36 "Про передачу земельної ділянки у постійне користування КП "Розвиток курортної зони" затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,5000 га, кадастровий номер :11:001:0457, для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 вказаного рішення передано в постійне користування КП "Розвиток курортної зони", за рахунок земель житлової та громадської забудови смт. Кирилівка, земельну ділянку загальною площею 0,5000 га, кадастровий номер :11:001:0457, для розміщення об`єктів рекреаційного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаних рішень КП "Розвиток курортної зони" зареєстровано право постійного користування земельної ділянкою площею 0,5000 га, кадастровий номер :11:001:0457, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено відповідний запис від 13.11.2015 за № 12030411.

Крім того, 15.02.2016 комунальним підприємством "Розвиток курортної зони" (Замовником) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Інвестором) укладено інвестиційний договір № 7-15/02 (Договір).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 26.03.2019 року визнано незаконним та скасоване рішення Кирилівської селищної ради від 09.10.2015 № 36 "Про передачу земельної ділянки у постійне користування КП "Розвиток курортної зони", яким передано в постійне користування комунальному підприємству "Розвиток курортної зони" земельну ділянку, кадастровий номер :11:001:0457, площею 0,5000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості підстави для визнання незаконними та скасування оспорюваного рішення Кирилівської селищної ради прокурор зазначив, що земельна ділянка площею 0,5000 га, кадастровий номер :11:001:0457, за адресою: АДРЕСА_3 , передана у постійне користування КП "Розвиток курортної зони" в порушення ст.ст. 85, 88 Водного кодексу України, ст.ст. 59, 60, 186-1 Земельного кодексу України, оскільки зазначена земельна ділянка розташована у 259,36 м від урізу Азовського моря та частина її безпосередньо знаходиться в Утлюцькому лимані, тобто, в силу положень ст. 88 Водного кодексу України належить до земель прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель водного фонду.

Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до ст. 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води, яка належить до земель державної власності. Ці землі не можуть передаватися у приватну власність і повинні використовуватися у режимі обмеженої господарської діяльності.

За положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Як зазначив Господарський суд при розгляді справи, Верховним Судом України в постанові від 21.05.2014 у справі № 6-16цс14 зазначено, що у разі відсутності землевпорядної документації та встановлення в натурі меж щодо прибережних захисних смуг, збереження водних об`єктів має бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України.

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України "Про землеустрій".

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

За висновками Господарського суду, узгодженими з усталеною судовою практикою, системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у користування земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Кирилівською селищною радою листом № 1091 від 22.06.2018 на запит заступника прокурора Запорізької області повідомлено, що проект землеустрою із встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка виготовлений та знаходиться в Міністерстві екології та природних ресурсів України, для його погодження згідно чинного законодавства.

Доказів погодження та затвердження проекту землеустрою із встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка станом на час розгляду справи суду не надано.

ДП "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" виконано геодезичні роботи із встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0457 площею 0,5000 га із визначенням відстані до урізу води Утлюцького лиману Азовського моря. За результатами проведених робіт складено топографічний план, відповідно до якого відстань від вищевказаної земельної ділянки до урізу Азовського моря становить 259,36 м та частина її безпосередньо знаходиться в Утлюцькому лимані.

З наведеного Господарський суд зробив переконливий висновок, що спірна земельна ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги та відноситься до земель водного фонду.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність, надання їх у постійне користування та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Так, частиною 3 ст. 59 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі водного фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування:

а) державним водогосподарським організаціям для догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, а також ведення аквакультури тощо;

б) державним підприємствам для розміщення та догляду за державними об`єктами портової інфраструктури;

в) державним рибогосподарським підприємствам, установам і організаціям для ведення аквакультури.

Згідно із ст. 85 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. У тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Таким чином, законодавець чітко обмежує права певної категорії юридичних осіб недержавної форми власності на отримання в постійне користування земельних ділянок в межах прибережної захисної смуги водних об`єктів та передбачає обмежене використання таких земель виключно на умовах оренди.

Отже, з урахуванням зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) спірна земельна ділянка, з огляду на її віднесення до земель водного фонду та розташування в межах прибережних захисних смуг не могла бути надана у постійне користування комунальному підприємству "Розвиток курортної зони", оскільки підприємство не є відповідним державним підприємством, вичерпний перелік яких наведено у ст. 59 Земельного кодексу України.

Із змісту статуту КП "Розвиток курортної зони" вбачається, що догляд за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтримання їх у належному стані не належить до предмету діяльності вказаного підприємства. Тобто, КП "Розвиток курортної зони" не має на меті здійснювати функції, притаманні певним водогосподарським спеціалізованим організаціям, підприємствам, установам.

Господарський суд зробив висновок про те, що оскільки матеріалами справи доведено, що спірна земельна ділянка знаходиться у прибережній захисній смузі, і право на передачу в постійне користування земельної ділянки юридичним особам недержавної форми власності законодавчо обмежене, то рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 09.10.2015 № 36 про передачу спірної земельної ділянки КП "Розвиток курортної зони" не на праві оренди, а в постійне користування, є таким, що суперечить нормам ст.ст. 59, 60 ЗК України та ст.ст. 85, 88 Водного кодексу України.

Відповідно до топографічного плану відстань від вищевказаної земельної ділянки до урізу води Азовського моря становить 259,36 м та частина її безпосередньо знаходиться в Утлюцькому лимані, що свідчить про її належність до пляжної зони, тому рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі цієї земельної ділянки КП "Розвиток курортної зони" для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення господарський суд визнав таким, що суперечить вимогам статей 18, 19, 20 ЗК України та ст. 88 ВК України.

За ст. 61 ЗК України та ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Проте, комунальним підприємством "Розвиток курортної зони" укладено з ФОП ОСОБА_1 інвестиційний договір відповідно до умов якого передбачено виконання будівельно-монтажних робіт по зведенню об`єктів нерухомості, які по завершенню будівництва стають власністю підприємця, що також не відповідає вимогам вищенаведених норм права.

Будучи обізнаним про вилучення у КП «Розвиток курортної зони» спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 як учасник ТОВ «Техас-2016» 17.12.18 р. вніс як вклад до статутного капіталу товариства спірну сторожку та туалет.

13.05.2019 ТОВ «Техас -2016» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної нерухомості.

Рішенням Кирилівської селищної ради передано спірну земельну ділянку в оренду ОСОБА_2 строком на 49 років .

Відтак рішенням Господарського суду встановлено неправомірність набуття КП «Розвиток курортної зони» права користування спірною земельною ділянкою, визнано незаконним і скасовано рішення селищної ради про виділення спірної земельної ділянки у постійне користування комунальному підприємству та зобов`язано останнє повернути земельну ділянки селищній раді.

В супереч положенням статті 82 ЦПК України, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про те, що будівництво сторожки та туалету не можна вважати самочинним, а визначення прибережної захисної смуги повинно встановлюватися з урахуванням існуючих умов забудови.

Внаслідок неправильного застосування положень ст. 375 ЦК України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не повинен був отримувати дозвіл власника земельної ділянки на його забудову та отримувати містобудівні умов та обмеження забудови земельної ділянки, оскільки не був землекористувачем.

За положенням ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Сторонами у справі не оспорювалося, що Кирилівська селищна рада не надавала згоди ні КП «Розвиток курортної зони», ні ФОП ОСОБА_1 на забудову земельної ділянки, про що письмово повідомила прокурора області.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова території здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право забудови земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється в кілька етапів, серед яких первинним є отримання замовником вихідних даних, а саме: містобудівних умов і обмежень.

У порушення норм ст.ст.26,29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження спірної земельної ділянки не отримував.

У порушення вимог ст. 376 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що сторожка не є капітальною будівлею та не є самочинно збудованою.

Зокрема, відповідно до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Не підлягають державній реєстрації речові права на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Факт отримання ОСОБА_1 декларації про готовність об`єкта до експлуатації за та подальша реєстрація права власності на спірний об`єкт спростовує висновки суду першої інстанції про те, що сторожка та туалет не є капітальними будівлями.

Крім того, у п.14 Декларації про готовність об`єкта до експлуатації та у технічному паспорті на спірні будівлі зазначено, що сторожка та туалет мають фундамент (бетон), стіни (дерево, бетон), покриття (проф..лист), що відповідає ознакам капітального будівництва.

Отже, ОСОБА_1 збудував сторожку та туалет на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без дозволу власника земельної ділянки та отримання всіх дозвільних документів, вніс недостовірні дані до декларації щодо земельної ділянки, вказана декларація у подальшому була зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області.

За вказаних обставин будівлі, зведені ОСОБА_1 та розташовані на спірній земельній ділянці, вважаються самочинно збудованими, а забудовником ОСОБА_1 до декларації про готовність об`єкта до експлуатації внесено недостовірні відомості, що є підставою для її скасування.

Внаслідок неправильного застосування положень ст.ст.11,12,13 ЦК України, ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації не може бути скасована.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти.

Частою 6 ст.11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Так, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається, серед іншого, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Отже, декларація про готовність об`єкта до експлуатації є документом, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки.

Статтею 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом,зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного розпорядчого акта.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Велика Палата Верховного Суду у справі №815/4789/16 дійшла висновку, що спори, пов`язані зі скасуванням реєстрації декларації та правомірності набуття права власності на об`єктом нерухомості мають приватноправовий характер та повинні розглядатися за нормами ЦПК (постанова від 11.09.2019).

Декларація про готовність об`єкта до експлуатації діє упродовж всього часу експлуатації будівлі та підтверджує його експлуатаційні характеристики, та не втрачає своєї чинності моментом реєстрації права власності на нього. Тому, не можна погодитись з позицією суду щодо того, що декларація вичерпує свою дію фактом виконання.

Водночас, межі здійснення цивільних прав передбачені ст. 13 Цивільного кодексу України та фактично визначені договорами або актами цивільного законодавства. При цьому при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Виникнення права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Таким чином, декларація про готовність об`єкта до експлуатації в розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України є юридичним фактом, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки, і в силу Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є підставою для проведення державної реєстрації прав на новозбудований об`єкт нерухомого майна, а отже може і має бути скасована через порушення вищевказаних вимог законодавства.

Також, внаслідок неправильного застосування положень ст. ст. 58 - 60, 84 Земельного кодексу України та ст. ст. 88 - 90 Водного кодексу України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.96 №486, суд дійшов помилкового висновку, що визначення прибережної захисної смуги у межах населеного пункту здійснюється з урахуванням існуючих конкретних умов забудови земельної ділянки, та як наслідок, підстави для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного з Кирилівською селищною радою та ОСОБА_2 , визнання незаконним та скасування відповідного рішення Кирилівської селищної ради, відсутні.

При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Надання у власність або користування земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахувань обмежень, зазначених у ст. 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам ст. ст. 83, 84 цього Кодексу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 487/10128/14 (постанова від 12.06.2019) та у справах № 310/5834/13-ц (постанова від 23.05.2018) та № 469/1393/16-ц (постанова від 30.05.2018).

За інформацією Кирилівської селищної ради проект землеустрою із встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка не затверджений.

Натомість, відповідно до ч. 6 ст. 88 Водного кодексу України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Оскільки прибережна захисна смуга не встановлена у визначеному порядку, тому її розмір врегульовано законом та складає 2 км від урізу води.

Водночас, суд першої інстанції під час ухвалення рішення, не врахував вказаних положень закону, дійшов помилкового висновку, що прибережна захисна смуга у даному випадку повинна встановлюватись з урахуванням існуючих конкретних умов забудови.

Не ґрунтуються на вимогах закону і висновки суду першої інстанції про відповідність оспорюваних договорів оренди і купівлі-продажу сторожки вимогам закону.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами (стороною) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.2-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Самочинне будівництво ОСОБА_1 нерухомості на земельній ділянці водного фонду комунальної форми власності в період, коли в провадженні суду перебував спір щодо правомірності виділення земельної ділянки у постійне користування КП «Розвиток курортної зони», суперечить вимогам ст.ст.59, 60,62, 83, 84 ЗК України та ст.ст. 85,88,90 ВК України, порушує права власника земельної ділянки та права необмеженого кола інших осіб, які фактично позбавляються права на вільний доступ до водного об`єкту та користування пляжною зоною.

Враховуючи, що ОСОБА_1 набув право власності на будівлю сторожки із порушенням вимог законодавства, вона є самочинною будівлею, а отже не може бути об`єктом договору купівлі-продажу. Об`єкт нерухомості був збудований в пляжній зоні в межах прибережної захисної смуги Азовського моря, що суперечить вимогам ст.ст.60, 62 Земельного кодексу України, ст.ст.88,90 Водного кодексу України, у зв`язку з чим укладений між ТОВ «Техас 2016» і ОСОБА_2 договір купівлі-продажу не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину (ст.203 ЦК України). За фактичними обставинами справи ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до ТОВ «Техас 2016» з вимогами про повернення коштів, набутих за недійсним правочином.

З урахуванням викладеного, на підставі ст.21 ЦК України, ст.152 Земельного кодексу України п.1 рішення Кирилівської селищної ради від 06.06.2019 №3 в частині передачі в оренду спірної земельної ділянки підлягає визнанню незаконним та скасуванню, в свою чергу на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України договір оренди земельної ділянки від 10.06.2019, укладений між Кирилівською селищною радою та ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить ст.ст.58, 59,60,62, 123, 124,134 Земельного кодексу України та ст.ст. 85, 88,90 Водного кодексу України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

В рішенні ЄСПЛ по справі "Депаль проти Франції" (заява № 34044с/02) від 29.03.2010 зазначено, що "збереження прибережної зони, а особливо пляжів, "місць, відкритих для всіх", є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ визнав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю".

Також ЄСПЛ в рішенні вказав, що "політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав".

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову прокурора.

Щодо доводів апеляційної скарги на ухвалу про часткове закриття провадження в справі, судова колегія вважає їх не переконливими з таких підстав.

Однією із позовних вимог прокурора була вимога про визнання недійсним акту прийому-передачі майна до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальність "Техас 2016" від в частині внесення ОСОБА_1 до статутного капіталу товариства майна у вигляді туалету та сторожки.

Закриваючи провадження у зазначеній цивільній справі в частині позовних вимог про визнання недійсним акта прийому-передачі майна до статутного капіталу товариства і в частині внесення до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальність "Техас 2016" майна, суд першої інстанції виходив з того, що вказана позовна вимога підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктом 1, 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин.

Відповідно до пункту 1 та 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Установивши, що забудовником спірної земельної ділянки на підставі інвестиційного договору був ФОП ОСОБА_1 і що право власності на спірні будівлі перейшло до ТОВ "Техас 2016" внаслідок реалізації ОСОБА_1 своїх корпоративних прав, суд першої інстанції у відповідності до ст.19 ЦПК України і ст.20 ГПК України дійшов обґрунтованого висновку, що спір щодо правомірності набуття ТОВ "Техас-2016" права власності на спірну сторожку підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанцій постановлена з додержанням норм процесуального права та вимог законодавства, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи і не дають підстав уважати, що судом при постановленні ухвали неправильно застосовані норми матеріального чи порушені норми процесуального права.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з кожного з відповідачів підлягає стягненню на користь прокуратури Запорізької області компенсація судового збору у розмірі по 2689 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року по цій справі про закриття провадження в частині позовних вимог, залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року по цій справі задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), яка 17.10.2018 року зареєстрована Департаментом державної архітектурно-будвельної інспекції у Запорізькій області за № ЗП 10 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 203)

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 .05.2019 року № 1016, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Техас2016» та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Якимівського нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А. ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03).

Зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудовані об`єкти - сторожку (літ. "А-1") загальною площею 28,6 кв.м., та туалет ( літ. «Б-1») загальною площею 6 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 0,5 га з кадастровим номером :11:001:0457 за адресою АДРЕСА_2 .

Визнати незаконним та скасувати рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 06.06.2019 № 3 в частині передачі в оренду ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,5000 га з кадастровим номером :11:001:04587 що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,5 га з кадастровим номером :11:001:0457 від 10.06.2019, укладений між Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області та ОСОБА_2 (номер запису про інше речове право 32039028 ).

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути територіальній громаді смт. Кирилівка в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер :11:001:0457, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області на користь прокуратури Запорізької області кошти судовий збір у розмірі 2689,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області кошти судовий збір у розмірі 2689,40 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальність "Техас 2016" на користь прокуратури Запорізької області судовий збір у розмірі 2689,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Запорізької області кошти судовий збір у розмірі у розмірі 2689,40 грн.

Стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України на користь прокуратури Запорізької області кошти судовий збір у розмірі у розмірі 2689,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков