Єдиний унікальний номер судової справи: 488/4906/19
Номер провадження: 22-ц/812/712/21 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Я.А. о 14-54 год. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання права на притримання орендованого майна,

в с т а н о в и л а :

24 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління комунального майна Миколаївської міської ради в якому просив визнати за ним право на притримати орендоване майно загальною площею 235.58 кв, м, по АДРЕСА_1 до повного виконання Управлянням комунального майна Миколаївської міської ради рішення апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року та рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що 02 січня 2003 року між ним та Фондом комунального майна Миколаївської міської ради, правонаступником якого є Управління комунального майна Миколаївської міської ради було укладено договір оренди нежитлового приміщення підвалу загальною площею 211,88 кв. м. по АДРЕСА_1 .

На підставі угоди про зміни від 01 травня 2003 року площа орендованого підвалу була збільшена на 23,7 кв. м. та склала 235,58 кв.м. Договір було укладено строком на 1 рік до 02 січня 2004 року, в подальшому на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п. 10.6. договору, вказаний договір було пролонговано до 02 січня 2015 року.

З листів управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 18 листопада 2014 року, 12 грудня 2014 року, 05 січня 2015 року йому стало відомо, що управління не бажає продовжувати вищезазначений договір оренди та пропонує звільнити орендоване майно.

На підставі розпорядження фонду комунального майна Миколаївської міської ради від 15 січня 2003 року № 10-р, ним були проведені ремонтні роботи по поліпшенню орендованого майна.

Враховуючи те, що строк дії договору оренди від 02 січня 2003 року було припинено 02 січня 2015 року, ним на адресу управління був скерований лист від 12 січня 2015 року про відшкодування в строк до 02 лютого 2015 року вартості зроблених невідокремлених поліпшень орендованого майна площею 235,58 кв.м. по АДРЕСА_1 , який в добровільному порядку не був виконаний.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року та рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року, залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року на користь ОСОБА_1 з Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради стягнуто 34 694, грн. та відповідно 247 607,00 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна. Зазначені рішення набрали законної сили, однак на теперішній час не виконані.

На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що відповідачем не виконані судові рішення щодо відшкодування вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 282 301, 00 грн., позивач вважає, що у нього виникло законне право притримати орендоване майно загальною площею 235.58 кв, м, по АДРЕСА_1 , а тому просив про задоволення позову.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, у договорі оренди не передбачено умов притримання, як способу забезпечення зобов`язання, а тому у позивача відсутні правові підстави для визнання за ним права на притримання орендованого майна, яким він незаконно володіє, що є комунальною власністю територіальної громади м. Миколаєва, а виконання рішення суду необхідно здійснювати по законодавчо закріпленому порядку. Крім того, суд зазначив про конкретний спосіб захисту порушеного права, який визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам ст. 263 ЦПК України, просив його суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки відповідачем досі невиконані судові рішення щодо відшкодування вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 282 301 грн., а тому наявне законне право притримати орендоване майно загальною площею 211, 88 кв.м. по АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник Управління комунального майна Миколаївської міської ради просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у розглядів справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (див. постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 02 січня 2003 року між Фондом комунального майна Миколаївської міської ради, правонаступником якого є Управління комунального майна Миколаївської міської ради та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 (17 липня 2014 року за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність) було укладено договір оренди нежитлового приміщення - підвалу загальною площею 211,88 кв. м. по АДРЕСА_1 площа якого на підставі угоди від 01 травня 2003 року була збільшена на 23,7 кв., та склала 235,58 кв.м.

Зазначений договір було укладено строком на 1 рік до 02 січня 2004 року, а в подальшому на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п. 10.6. договору, договір було пролонговано до 02 січня 2015 року.

На підставі розпорядження фонду комунального майна Миколаївської міської ради від 15 січня 2003 року № 10-р, позивачем були проведені ремонтні роботи по поліпшенню орендованого майна площею 235,58 кв. м. по АДРЕСА_1 .

Вказані ремонтні роботи здійснювались на підставі договору підряду укладеного з ПП «СТЕГ» № 8 від 07 лютого 2003 року, які прийняті актом від 2003 року, вартість яких склала 72 054,51 грн.

02 серпня 2013 року ФОП ОСОБА_1 на адресу відповідача було направлено повідомлення про притримання майна в порядку ст. 594,595 ЦУ України у зв`язку з невідшкодуванням вартості поліпшення орендована майна.

З листів відповідача від 18 листопада 2014 року, 12 грудня 2014 року, 05 січня 2015 року ОСОБА_1 дізнався проте, що Управління не бажає продовжувати вищезазначений договір оренди та пропонує звільнити орендоване майно.

12 січня 2015 року позивачем на адресу відповідача був скерований лист про відшкодування в строк до 02 лютого 2015 року вартості зроблених невідокремлених поліпшень орендованого майна площею 235,58 кв.м. по АДРЕСА_1 , який в добровільному порядку не було виконано.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду від 19липня 2016 року задоволено та стягнуто з Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 34 694 грн. вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2018 року, залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2019 року на користь ОСОБА_1 з Управління комунального майна Миколаївської міської ради стягнуто 247 607 грн., вартості невідокремлених поліпшень вказаного вище орендованого майна.

На теперішній час вказані рішення залишаються не виконаними, оскільки відповідно до міської цільової програми про виконання рішень про стягнення коштів з виконавчих документів органів Миколаївської міської ради на 2019-2022 роки, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради від 21 грудня 2018 року №49/29, видатків для безспірного списання коштів в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_1 в повному об`ємі непередбачено, а лише було здійснено часткове списання у розмірі 1092 грн.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради на теперішній час не виконані судові рішення щодо відшкодування вартості невідокремлених поліпшень орендованого майна у розмірі 282 301, 00 грн., а відтак вважає, що у нього виникло законне право притримати орендоване майно загальною площею 235.58 кв. м, по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 594 Цивільного кодексу України, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

Отже, право на притримання річчю виникає в силу закону, а не на підставі рішення суду і доводити це право в судовому порядку не потрібно.

Між тим, як встановлено на теперішній час в провадженні Корабельного районного суду м. Миколаєва розглядається справа № 488/4968/15-ц за позовом Управління комунального майна Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по орендній платі, неустойки та повернення орендованого майна, загальною площею 235,58 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права на притримання, а відтак обґрунтовано відмовив задоволені позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до сплину строку договору оренди позивач звертався до відповідача з вимогою щодо притримання орендованого майна правового значення не мають.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 26 квітня 2021 року.