ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1413/20 Номер провадження 22-ц/814/1093/21Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 лютого 2021 року, прийнятого під головуванням судді Куцин В.М. в м. Миргород із складанням повного тексту рішення 25 лютого 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним,

третя особа: приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Дмитро Володимирович,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до районного суду із вказаним позовом. Зазначала, що 01 жовтня 2016 року між нею та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено у простій письмовій формі Договір довічного утримання, за умовами якого вона передала відповідачам в користування належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язувалася протягом місяця подарувати відповідачам квартиру. 12 жовтня 2016 року між сторонами було укладено договір дарування вказаної квартири. Вважає, що з укладенням нотаріально посвідченого договору дарування припинив свою чинність Договір від 01.10.2016 року, однак вважає, що не припинив своєї дії п.3 договору за яким на відповідачів прокладено обов`язок по її довічному утриманню, що ними не дотримано. Вважає, що відповідачі скористалися її безпорадним станом при укладенні договору дарування.

Просила визнати недійсним договір дарування по Ѕ частці кожному квартири АДРЕСА_1 укладеного 12 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №2732. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В порядку ст. 216 ЦК України застосувати реституцію.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року за заявою позивача з метою забезпечення позову ОСОБА_3 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року у цивільній справі №541/1413/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, а саме арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відмова у задоволенні позову обґрунтована тим, що, незважаючи на те, що суд першої інстанції встановив обставини, які свідчать про недійсність договору дарування ОСОБА_3 , а саме, зважаючи на існування договору від 01.10.2016, вік позивачки, стан її здоров`я та потреба у сторонньому догляді й допомозі впливали на сприйняття нею фактичних обставин правочину та її волевиявлення, яке було сформоване під впливом помилки, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідачі будуть здійснювати догляд за нею, тобто помилялася стосовно правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, що має істотне значення, однак відповідачами подана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, тому відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Рішення оскаржила ОСОБА_3 , яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що районний суд прийшов до помилкового висновку, не врахував, що під час підписання договору відповідачі скористалися її безпорадним станом, оскільки на час укладення вона себе погано почувала.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_5 вважають рішення районного суду вірним та просять залишити його без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.10.2016 року між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 було укладено в простій письмовій формі договір, який містить ознаки договору довічного утримання.

Пунктами 5,8 Договору визначено, що відповідачі зобов`язалися надавати їй довічну моральну підтримку, матеріальну допомогу і догляд за нею, що включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; залучати при необхідності кваліфікованих медичних працівників; надавати при необхідності іншу допомогу; допомагати в забезпеченні її засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо; виконувати додаткові доручення, необхідні для забезпечення належного догляду; поховати її в разі смерті.

Розірвання договору, внесення до нього змін можливе тільки за взаємною згодою. У випадку порушень умов цього Договору, які роблять його подальше виконання об`єктивно неможливим, відмови від виконання або неналежного виконання договору, винна сторона зобов`язана компенсувати в грошовому еквіваленті абсолютно всі витрати, що були здійснені іншою стороною за час дії договору в семикратному розмірі, однак у будь-якому разі - не більше дійсної вартості квартири на момент розірвання договору.

Пункт 3 вказаного договору передбачав, що протягом місяця, після укладення договору, ОСОБА_3 зобов`язалась у встановленому законом порядку подарувати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування ні в якому разі не припиняє дію цього договору в частині обов`язків ОСОБА_5 по довічному утриманню ОСОБА_3

12 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В. , відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прийняли в дар в рівних долях, по Ѕ частці кожен, квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 в обґрунтування позову зазначала, що між нею та ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склалися ворожі стосунки, оскільки останні обов`язки по її догляду належним чином не виконують. Вказувала, що вона помилилась щодо природи спірного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я потребу у догляді й утриманні та домовленість із відповідачами, що вони будуть здійснювати її догляд та надавати допомогу, вважала, що в укладеному договорі передбачені всі її права на забезпечення всім необхідним.

Проаналізувавши обставини справи, районний суд прийшов до висновку про недійсність договору дарування ОСОБА_3 квартири відповідачам, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву.Однак, відповідачами заявлена вимога про застосування наслідків спливу строку позовної давності, тому у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири недійсним судом відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК Україниправочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Як вірно встановив суд першої інстнації ОСОБА_3 є людиною похилого віку, інвалідом І групи, за станом здоров`я у зв`язку із інвалідністю та віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування (а.с.12).

Згідно довідки КНП «Миргородський центр ПМСД» Миргородської районної ради у ОСОБА_3 наявні хронічні захворювання. Потребує постійного медикаментозного лікування і нагляду за хворою.

Тобто, з огляду на вказані обставини, вік позивачки, стан її здоров`я та потреби у сторонньому догляді й допомозі впливали на сприйняття нею фактичних обставин правочину та її волевиявлення, яке було сформоване під впливом помилки, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, колегія судді погоджується, що вказане свідчить про недійсність договору дарування ОСОБА_3 квартири відповідачам.

Однак, 03.09.2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 подали до районного суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с.102,105).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про розірвання договору дарування.

Згідно ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_1 було укладено 12 жовтня 2016 року, з позов про визнання вказаного договору недійсним ОСОБА_3 звернулася 23 липня 2020 року, тобто з пропуском строку визначеного чинним законодавством (а.с. 28).

Позивачем не заявлена вимога про поновлення строку звернення до суду та не надано доказів, що підтверджують поважність причини пропуску строку, встановленого законом для звернення до суду з вимогою про розірвання договору дарування.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстнції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.04.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. Б. Бутенко

О. І. Обідіна