н/п 2/490/1256/2021 Справа № 490/4306/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
13 травня 2021 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А.
при секретарі Дудник Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
В липні 2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що останній не проживає в ній з 2014 року, особистих речей відповідача у зазначеній квартирі не має.
Представник позивача - адвокат Сидоренко Т.В. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом повторно через оголошення на офіційному сайті суду.
Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.
Вивчивши доводи позову, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Згідно Договору дарування від 25 травня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори за реєстр. №5-2329, ОСОБА_1 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно довідки ТОВ «Центральний 1» №707 від 24.06.2020 р., ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2 . 05.03.1996 р. за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.03.2018 р. розірвано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14.10.1994 року, зареєстрований Міським відділом реєстрації одружень , актовий запис №1325. Після розірвання шлюбу за дружиною залишено прізвище, яке вона набула у шлюбі - ОСОБА_1 .

Згідно Акту про не проживання від 07.07.2020 р., сусіди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили факт не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , з 2014 року.

Допитані у минулому судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт не проживання відповідача у вказаній квартирі з 2014 року та відсутність у квартирі його особистих речей, відсутність проявів інтересу з його боку до вказаного житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.2ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно розпорядження Миколаївського міського голови №28р від 19.02.2016 р. «Про перейменування об`єктів топоніміки» на виконання Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», з урахуванням вимог ст.3 Закону України «Про присвоєння юридичним особам та об`єктам права власності (імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій», пп.«а», «б» п.3.3 ч.3 Положення про порядок найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів та інших споруд, розташованих на території м.Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 15.09.2015 №49/56, враховуючи численні звернення мешканців м.Миколаєва та громадських організацій, результати громадського обговорення, проведеного з 18.12.2015 по 18.02.2016, та громадського опитування, проведеного на офіційному веб-сайті Миколаївської міської ради mkrada.gov.ua з 18.01.2016 по 18.02.2016, перейменовано «вул. Комсомольська» на «вул. 6 Слобідська».

Судом встановлено, що відповідач, який є колишнім членом сім`ї власника житла, не проживає в квартирі більше одного року. Доказів наявності поважних причин такого непроживання, суду не надано.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн.

Враховуючи вищевказане, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 78, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гуденко О.А.