Провадження № 22-ц/801/504/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 рокуСправа № 127/11731/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року, постановлене місцевим судом під головуванням судді Луценко Л.В., дата виготовлення повного тексту рішення 18 грудня 2020 року,

встановив:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 травня 2018 року позивача призначено на посаду старшого контролера касира сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей №5 відділу грошового обігу та касових операцій філії Вінницьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України», а 03 липня 2018 року її переведено на посаду старшого контролера касира сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей № 2 відділу організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії Вінницького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

30 квітня 2020 року позивача звільнено з роботи у зв`язку з втратою довіри на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, з проведенням всіх належних виплат.

Позивач вважає вказаний наказ про звільнення незаконним, оскільки в наведеному наказі немає роз`яснень щодо того, які її дії стали підставою для втрати довір`я та звільнення, наказ про звільнення містить лише посилання на службову записку ОСОБА_2 , з якою у неї склалися неприязні стосунки, її пояснювальна записка була написана під примусом, а винних дій вона не допускала, що вказує на безпідставність та незаконність її звільнення. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі відмовлено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що дії керівника бригади №2 ОСОБА_1 , вчинені нею 23 квітня 2020 року щодо перерахунку та обміну коштів іншого касира ОСОБА_3 , про які вона достовірно знала, що це не кошти, які надійшли з територіальних відділів, а є власними коштами ОСОБА_3 , на кошти з інкасаторської сумки ТВБВ №0192, давали достатні підстави відповідачу для втрати до позивача довіри, як працівника, що має безпосередній доступ до матеріальних цінностей та коштів банку та який безпосередньо здійснює операції з їх обслуговування. Проведення вказаних маніпуляцій з коштами банку призвело до встановлення надлишків доларової готівки і тільки ця обставина послугувала для виявлення порушення п.п. 3.8., 5.9. порядку організації роботи з валютними цінностями у підрозділах перерахунку та зберігання валютних цінностей установ АТ «Ощадбанк», що затверджено постановою правління АТ «Ощадбанк» 30 листопада 2018 року № 817, які позивач зобов`язалась дотримуватись та з порушенням яких роботодавець і пов`язав звільнення. Відтак, звільнення ОСОБА_1 проведено за наявності відповідних підстав та є обґрунтованим, підстав для скасування наказу № 163-к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на роботі судом не встановлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мишковська Тетяна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилалась на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку позивача, відповідач не довів при розгляді справи в місцевому суді в чому полягали її винні дії, як працівника, із яких підстав вона втратила в нього довіру, оскільки вказані порушення були вчинені її колегою ОСОБА_3 . Вважає, що позивач не порушувала п.п. 3.8, 5.9 порядку організації роботи з валютними цінностями, оскільки безпосередньо остання особистих коштів, речей чи інших предметів до приміщення каси не заносила. Разом з тим вважає, що посилання відповідача на порушення позивачем положень договору про колективну (бригадну) відповідальність та визначення позивача бригадиром є помилковим, оскільки ОСОБА_1 працювала на посаді старшого контролера-касира сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей №2 відділу організації інкасації, відповідно до наказу від 29 січня 2020 року. Крім того звертає увагу на відсутність в матеріалах справи наказу про встановлення колективної (бригадної) матеріальної відповідальності та доказів щодо погодження такого профспілковим комітетом.

22 лютого 2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому містяться заперечення на аргументи позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки банк мав підстави для втрати довіри, зважаючи на недотримання позивачем вимог порядку організації роботи з валютними цінностями у підрозділах перерахунку та зберігання валютних цінностей установ АТ «Ощадбанк» та незабезпечення схоронності валютних цінностей. Також, заперечує твердження позивача, що їй не було відомо про обмін ОСОБА_3 власних грошових коштів в сумі 3000 доларів США зразка 2006 року на купюри зразка 2013 року, оскільки вказана процедура обміну в роботі касирів банку взагалі не передбачена, а тому дії ОСОБА_1 є порушенням п.п. 3.8, 5.9 порядку організації роботи з валютними цінностями. Поряд з цим зазначає, що позивач виконувала функції керівника колективу (бригадира) колективу бригади №2 сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей №2 м. Вінниця відділу організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» відповідно до підписаного та укладеного з нею договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 05 березня 2020 року, укладеного на підставі наказу (розпорядження) від 13 грудня 2018 року № 1190 про встановлення колективної (бригадної) матеріальної відповідальності погодженого з профспілковим комітетом.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що на підставі наказу №472-к від 10 травня 2018 року позивача ОСОБА_1 призначено на посаду старшого контролера касира сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей №5 відділу грошового обігу та касових операцій філії Вінницьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» на період перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною (а.с.21, 58).

29 січня 2020 року позивача переведено на постійну посаду старшого контролера-касира сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей №2 відділу організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк» з 29 січня 2020 року з укладанням договору про повну матеріальну відповідальність (а.с.60).

Цього ж дня, 29 січня 2020 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно якого ОСОБА_1 , як особа, що займає посаду старшого контролера касира та безпосередньо виконує роботу пов`язану із відкриттям, закриттям сховища, зберігання цінностей у сховищі та виконання операцій з ними: прийманням, видачею, обробленням цінностей, тощо взяла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих для зберігання (оброблення) і у зв`язку викладеним, з поміж іншого, зобов`язалась суворо дотримуватись встановлених правил здійснення операцій з цінностями і їх зберігання (а.с. 71).

Відповідно до договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 05 березня 2020 року, який укладено між адміністрацією філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та членами колективу (бригади №2) сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей №2 м. Вінниці відділу організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк», до складу якої входила і позивач як керівник бригади №2, та яка підписала договір, члени бригади зобов`язані, з поміж іншого дбайливо ставитись до цінностей і вживати заходів до запобігання шкоди; в установленому порядку вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух та залишки цінностей; своєчасно інформувати адміністрацію про всі обставини, які загрожують зберіганню цінностей (а.с. 72-73).

Відповідно до посадової інструкції старшого контролера касира від 28 січня 2019 року, яку позивачем підписано цього ж числа, вона в своїй роботі, з поміж іншого, керується внутрішніми нормативними документами АТ «Ощадбанк» про організацію роботи щодо здійснення касових операцій (змін до них) у межах тих питань, що належать до її функціональних обов`язків; забезпечує збереження та схоронність готівки та інших цінностей, майна; здійснює перерахунок та оприбуткування отриманих валютних цінностей від підпорядкованих ТВБВ, НБУ, інших банків та цінностей…; своєчасно інформує керівництво про всі обставини, що загрожують забезпеченню схоронності довірених валютних та інших матеріальних цінностей; здійснює первинний контроль за касовими операціями в сховищі цінностей та касі перерахування; забезпечує схоронність валютних цінностей… (п.1.4., п. 2.2.1., п.2.2.6., п. 2.2.13., п. 2.2.18., п. 2.2.21 посадової інструкції) (а.с.74-76).

Так, відповідно до п.п. 3.8., 5.9. порядку організації роботи з валютними цінностями у підрозділах перерахунку та зберігання валютних цінностей установ АТ «Ощадбанк», що затверджено постановою правління АТ «Ощадбанк» 30 листопада 2018 року № 817: касовим працівникам категорично забороняється, з поміж іншого, зберігати на робочому місці власну готівку, особисті речі, квитанції, верхній одяг, їжу та інші предмети, що не мають відношення до виконання касових операцій; заходити до приміщення Каси перерахування у верхньому одязі, заносити сумки та інші власні речі та цінності суворо забороняється (а.с.77-85).

29 квітня 2020 року відповідно до наказу №163-к позивача звільнено з посади старшого контролера-касира сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей №2 відділу організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк» у зв`язку із втратою довір`я, п.2 ст.41 КЗпП України (а.с.66). У наказі зазначено як підстави: службова записка ОСОБА_2 , пояснювальна записка ОСОБА_1 .

Зі змісту вказаних записок вбачається, що підставою для втрати довір`я став випадок, який відбувся 23 квітня 2020 року, коли касир ОСОБА_3 занесла власні кошти в касу перерахунку, а в подальшому разом із ОСОБА_1 як керівника бригади №2 здійснили обмін іноземної валюти в сумі 3000 доларів США купюрами зразка 2006 року на купюри зразка 2013 року, які були перераховані з інкасаторської сумки ТВБВ 0192 (а.с.67-68).

Зі змісту пояснень ОСОБА_4 від 23 квітня 2020 року вбачається, що 23 квітня 2020 року, під час роботи з приймання та перерахування готівки бригади №5, нею було виявлено надлишки доларів США в сумі 1300. При з`ясуванні обставин виникнення доларових надлишків старший контролер касир ОСОБА_3 зізналась, що спільно з бригадиром ОСОБА_1 вона провела обмін власних готівкових коштів (доларів США) в касовому приміщенні на доларову готівку, що знаходилась в сумці отриманій від ТВБВ 10001/0192 та, що під час маніпуляцій з підміни готівкових доларів 2006 року випуску на нові 2013 року випуску вони прорахувались. Факт підміни підтверджується відеоспостереженням (а.с. 69).

З відеозаписів з двох камер відеоспостереження від 23 квітня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходяться у приміщенні сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей. При цьому ОСОБА_1 здійснює перерахунок наданих їй ОСОБА_3 купюр за допомогою пристрою для підрахунку банкнот, а згодом надає їй завчасно підготовлені (запаковані) нею інші купюри (диск у конверті на а.с.70).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положенням ст.43 Конституції України громадянам гарантоване право на працю, а також захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.4 ст.36 КЗпП підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Положенням ст.41 КЗпП України передбачено додаткові підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами) роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довіри (пункт 2 статті 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіри до них і в тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Таким чином, роботодавець має обґрунтувати свою недовіру до працівника фактами вини працівника, наявністю підстави для звільнення за недовірою і довести вину працівника.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Звільнення з підстав втрати довір`я може бути визнано обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1093цс15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16.

Так, відповідно до посадової інструкції старшого контролера-касира, порядку організації роботи з валютними цінностями у підрозділах перерахунку та зберігання валютних цінностей установ АТ «Ощадбанк» та договорів про індивідуальну та колективну матеріальну відповідальність, основний зміст трудових обов`язків позивача становили виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням грошових цінностей.

З огляду на викладене, суд попередньої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 є особою, яка безпосередньо обслуговує грошові цінності, тому вона повинна була дотримуватись вимог пунктів 3.8., 5.9. порядку організації роботи з валютними цінностями у підрозділах перерахунку та зберігання валютних цінностей установ AT «Ощадбанк», а також вимог п. 2.2.1. посадової інструкції старшого контролера-касира сектора перерахунку та зберігання валютних цінностей № 2 м. Вінниця в частині забезпечення збереження та схоронності готівки та інших цінностей, майна.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, вказаних вимог позивачем дотримано не було, що підтверджено письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 23 квітня 2020 року, службовою запискою Нізіцької Т.М. від 28 серпня 2020 року, відеозаписом вчинених дій у кімнаті перерахунку цінностей 23 квітня 2020 року, особистими поясненнями позивача, а також повідомленнями свідка: ОСОБА_5 (завідувач сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей м. Вінниці відділу організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Вінницького обласного управління AT «Ощадбанк») допитаного в суді першої інстанції.

Таким чином, роботодавець пов`язав причини звільнення з допущенням ОСОБА_1 порушень п.п. 3.8., 5.9. порядку організації роботи з валютними цінностями у підрозділах перерахунку та зберігання валютних цінностей установ АТ «Ощадбанк», що затверджено постановою правління АТ «Ощадбанк» 30 листопада 2018 року № 817.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не було відомо про обмін ОСОБА_3 власних грошових коштів в сумі 3000 доларів США зразка 2006 року на купюри зразка 2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки вказана процедура обміну в роботі касирів банку взагалі не передбачена, а відтак ОСОБА_1 була обізнана що проведення такої операції виходить за межі її повноважень встановлених посадовою інструкцією.

Також не заслуговують на увагу покликання апелянта про відсутність підстав для застосування до позивача положень договору про колективну (бригадну) відповідальність та визначення останньої бригадиром, оскільки з преамбули вказаного договору від 05 березня 2020 року, який укладено між сторонами, ОСОБА_1 зазначена керівником колективу (бригади №2) сектору перерахунку та зберігання валютних цінностей № 2 м. Вінниця відділу організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Вказаний договір підписаний 05 березня 2020 року відповідачем, усіма членами колективу (бригади №2) та керівником колективу в особі позивача.

Будь яких належних і допустимих доказів на спростування укладення договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність позивачем до суду попередньої та апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги, про відсутність в матеріалах справи наказу про встановлення колективної (бригадної) матеріальної відповідальності та відсутності доказів щодо погодження такого профспілковим комітетом не спростовують вчинені позивачем 23 квітня 2020 року порушення п.п. 3.8., 5.9. порядку організації роботи з валютними цінностями у підрозділах перерахунку та зберігання валютних цінностей установ АТ «Ощадбанк».

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з вказаного договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність вбачається, що він був укладений зі сторонами на підставі рішення адміністрації, яке оформлене наказом (розпорядження) від 13 грудня 2018 року №1190 про встановлення колективної (бригадної) матеріальної відповідальності за погодженням з профспілковим комітетом установи банку.

Відтак, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачем надано належні та достатні докази на підтвердження того, що позивач вчинила дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до неї довір`я, а звільнення проведено за наявності для цього відповідних підстав та є обґрунтованим.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.Б. Сало