П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року

м. Рівне

Справа № 571/502/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/487/21

Головуючий Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Довгий І.І.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

16 год. 46 хв. 23 листопада 2020 року

в м. Сарни Рівненської області

Повний текст складено: 26 листопада 2020 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року в цивільній справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року в суд звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП) з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що з відповідачем в нього 10 травня 2011 року був укладений трудовий договір та вона працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині ФПП "Полісся". Того ж дня між сторонами був укладений трудовий договір та про повну матеріальну відповідальність. Однак 01 липня 2015 року при передачі відповідачем товарно-матеріальних цінностей іншому працівнику була виявлена недостача в розмірі 132 209,78 гривень. Згодом 03 листопада 2015 року сторони склали акт звірення щодо обсягу дебіторської та кредиторської заборгованості за матеріали в якому було зазначено, що якщо протягом 10-ти днів після звіряння розрахунків інформація споживачем не заперечується, то вона вважається узгодженою. Цей акт було надіслано відповідачу, але жодних заперечень щодо суми боргу не надходило, а тому позивач вважав, що вона згодна з недостачею в розмірі 132 209,78 гривень. Однак, незважаючи на те, що відповідно до договору про матеріальну відповідальність виявлена недостача підлягає стягненню з матеріально відповідальної особи, остання обов`язку щодо погашення недостачі не виконала. Зважав на те, що з 01 липня 2015 року відповідач перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а згодом у відпустці для догляду за дитиною.

З наведених мотивів просив стягнути на користь ФОП ОСОБА_2 з ОСОБА_1 132 209,78 гривень матеріальної шкоди.

У поданому відзиві відповідач просила відмовити в задоволені позову повністю. Стверджувала, що позовні вимоги необґрунтовані та недоведені допустимими доказами, зокрема, викладені обставини позивачем не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, що суперечить вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Крім того, відповідач заперечувала достовірність своїх підписів на документах, якими позивач обґрунтовував розмір недостачі.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків 132 209,78 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 222,58 гривень судових витрат.

Ухвалюючи своє рішення, суд попередньої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості вимог, оскільки позивачем надано достатньо об`єктивних та переконливих доказів, які підтверджують розмір шкоди, завданої діями відповідача, а тому оскільки на неї було покладено повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених їй цінностей, зроблено висновок, що матеріальна шкода, яка завдана відповідачем під час виконання нею трудових обов`язків, підлягає відшкодуванню у повному обсязі.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу де вона покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційного скарги зазначалось, що суд попередньої інстанції дійшов хибного висновку про застосування при вирішення спірних правовідносин положень п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, оскільки за час розгляду справи не було встановлено, що між працівником і роботодавцем укладено письмовий договір повної матеріальної відповідальності. Так, в пункті 1 висновку експерта зазначалось, що встановити чи виконаний підпис у графі "Працівник" в договорі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11 травня 2011 року відповідачем чи іншою особою не виявилось можливим по причині, вказаній в дослідницькій частині висновку експерта. Однак суд на це уваги не звернув і визнав доведеним факт укладення між сторонами такого договору. Крім того, суд не врахував, що надані позивачем документи, якими він підтверджував розмір завданих збитків, не відповідають ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". На переконання заявника, ці документи неможливо віднести ні до первинних бухгалтерських документів, ні до регістрів бухгалтерського обліку. Хоча лише на підставі первинних бухгалтерських документів повинен здійснювати бухгалтерський облік господарських операцій. Проте суд зробив встановив розмір заподіяної шкоди, не дослідивши жодного первинного документа, що призвело до неправильних розрахунків.

З викладених міркувань просила оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У поданому відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначав, що заявник, усвідомлюючи свою відповідальність, навмисно змінила свій підпис у відповідному договорі. Зважав на те, що факт недостачі відповідачем не оспорювався. Крім того, жодним чином виявлену недостачу не було спростовано й в процесі судового провадження. Отже, відповідач при виконанні своїх трудових обов`язків використала зазначені кошти в своїх цілях, а не в інтересах позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 10 травня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) було укладено трудовий договір (а.с. 3).

З метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, які належать ФОП ОСОБА_2 10 травня 2011 року між ним та ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до п.1 даного договору працівник, що займає посаду продавця непродовольчих товарів, безпосередньо пов`язану з збереженням, відпуском, перевезенням переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення ввірених йому ФОП матеріальних цінностей. Пунктом 3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розмірів збитків, завданих ФОП, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства (а.с. 4).

Актом приймання-передачі №1 від 02 липня 2015 року стверджено, що ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 як продавець непродовольчих товарів прийняла матеріали по магазину за період з 15 квітня 2011 року по 30 червня 2015 року на загальну суму 4 512 785,60 гривень (а.с.87).

Відповідно до Акту приймання-передачі №2 матеріалів по магазину "Полісся" від 02 липня 2015 року ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_4 прийняла матеріали по магазину на загальну суму 976 333,68 гривень (а.с.88).

Актом приймання-передачі №3 від 02.07.2015 року підтверджено, що ОСОБА_1 здала виручку за продані матеріали по магазину за період з 15 квітня 2011 року по 30 червня 2015 року, а ОСОБА_2 прийняв виручку на загальну суму 3 404 242,14 гривень (а.с. 89).

03.11.2015 ОСОБА_1 було попереджено про добровільну сплату заборгованості за здійснену недостачу за матеріалами по магазину "Полісся", яка згідно з актом звірення становить 132 209,78 гривень.

Через те, що відповідач заперечувала факт підписання наданих позивачем документів ухвалою суду першої інстанції від 17 липня 2019 року в справі призначалась почеркознавча експертизу, перед якою поставлено такі запитання:

а) Чи виконаний підпис в оригіналі договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 10.05.2011, трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 10.05.2011, Акт-приймання-передачі №1; 2; 3 від 02.07.2015, попередження про недостачу від 03.11.2015 № 34: ОСОБА_1 (дівоче прізвище " ОСОБА_1 ") чи іншою особою?;

б) Чи виконано текст в оригіналі "Заява про звільнення від 28.10.2016 року" та підпис з наслідуванням почерку ОСОБА_1 (дівоче прізвище " ОСОБА_1 ") чи іншою особою?

Проведення даної експертизи було доручено експертам Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичному центру МВС України, яких було попереджено про кримінальну відповідальність.

Відповідно до висновку експерта від 31 липня 2019 року №1.1-209/19, наданим після проведення призначеної судом експертизи, встановити чи виконаний підпис у графі "Працівник" в договорі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 10.05.2011 ОСОБА_1 (дівоче прізвище " ОСОБА_1 "), чи іншою особою не виявилось можливим по причині, вказаній в дослідницькій частині висновку експерта. Підписи від імені відповідача у графах "Працівник" трудового договору між працівником і фізичною особою, яка виконує найману працю від 10.05.2011 виконані самою ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Прийняла ОСОБА_1 (підпис)" в акті приймання - передачі №1 матеріалів по магазину "Полісся" від 02.07.2015 виконаний самою ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Передала ОСОБА_1 (підпис)" в акті приймання - передачі №2 матеріалів по магазину "Полісся" від 02.07.2015 виконаний самою ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 у графі "Передала ОСОБА_1 (підпис)" в акті приймання - передачі №3 матеріалів по магазину "Полісся" від 02.07.2015 виконаний самою ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 у графі " Отримала " в попередженні від 03.11.2015 №34 виконаний самою ОСОБА_1 Рукописні записи та підпис в графі "28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 " від імені ОСОБА_1 в оригіналі заяви про звільнення від 28 жовтня 2016 року виконані самою ОСОБА_1 (а.с. 85-93).

Так, згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ч.ч. 2-3 ст. 130 КЗпП України).

Обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 1351 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 1351 КЗпП України визначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

В роз`ясненнях, викладених в абз. другому п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.1992 № 14, йдеться про те, що суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 1351 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, посада відповідача відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 1351 КЗпП України може бути укладено такий договір.

Проте належних та допустимих доказів щодо фіксування кількості, родової приналежності, якості і найменування майна, що передавалася відповідачу, надано не було, а, отже, і неможливо стверджувати, що нестача сталася саме з її вини.

Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що інвентаризація в день прийняття на роботу відповідача проводилась, а акт прийому-передачі матеріальних цінностей з відповідачами не складався.

У справі відсутні документи, із якими пов`язується повна індивідуальна матеріальна відповідальність працівника: документи щодо надходження товарів до магазину (із їх відповідним візуванням на час інвентаризації або й без такої), їх прийняття конкретною матеріально-відповідальною особою, дані про облік і оприбуткування у конкретні періоди, дати, зокрема, коли відповідача було прийнято на роботу, визначення нестачі, наявність залишку товарів.

Очевидно, відповідач була не єдиною матеріально-відповідальною особою у магазині.

Між тим, наявними в матеріалах справи документами підтверджуються обставини, пов`язані із неналежною постановкою обліку товарів, організацією роботодавцем процесу торгівлі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у справі належних, допустимих і достатніх доказів, сукупність яких вказувала б на наявність підстав для задоволення позову.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу

В трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов`язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст. 130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган (ст. 138 КЗпП України).

Оскільки доказів вини відповідача у виявленій недостачі не надано та не встановлено, які саме дії (бездіяльність) призвели до недостачі та не з`ясовано причинний зв`язок між діями та недостачею, підстави для відшкодування шкоди відповідачем у визначеному позивачем розмірі відсутні.

Не надано доказів позивачем і того, що вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу недостачі не відбиралися.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поготів, за результатами розгляду справи не було встановлено, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 10 травня 2011 року було підписано саме ОСОБА_1 , що в розумінні трудового законодавства унеможливлює покладення на неї повної матеріальної відповідальності.

Підставою для скасування рішення суду попередньої інстанції відповідно до п.п.2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року скасувати.

В задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук