Справа № 183/5003/20
№ 2/183/1084/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2021 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на утримання дитини,-
14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області про припинення стягнення аліментів на утримання дитини.
Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків заяви.
30 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом, згідно якої усунув недоліки первісного позову.
Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року відкрите провадження у справі.
05 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся з уточненим позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 28 липня 2014 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ним і відповідачкою, актовий запис № 16, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 рокубув розірваний.
Від даного шлюбу вони дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У відповідності до судового наказу, виданого 08 вересня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/3770/17, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.
Натомість, з жовтня 2019 року дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є вин - ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 вказує на те, що за весь цей час донька знаходиться на його повному утриманні, він постійно піклується про неї, приділяє весь свій вільний час, займається вихованням та розвитком дитини, вирішує всі питання, пов`язані з навчанням, вихованням та утриманням доньки.
Крім того, він офіційно працевлаштований, має постійний регулярний дохід, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, шкідливих звичок не має, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
Жодних перешкод у спілкування матері з дитиною він не чинить, в той час як відповідач ОСОБА_2 жодним чином не виявляє бажання спілкуватися з донькою, а дитина взагалі про матір не згадує.
Позивач просив звернути увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 не працює, власного житло немає, має кредитні зобов`язання перед банками та фінансовими установами зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, що і стало підставою для проживання дочки ОСОБА_3 з ним, при цьому будь-якої допомоги по утриманню та вихованню доньки не надає, не піклується про неї, навіть не вітає дитину з днем народження та іншими святами. Зазначене свідчить про те, що відповідач не спроможна забезпечити дитині належні умови для проживання та існування.
В зв`язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на приписи ст. 161, 273 СК України просив суд:
-визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 18 від 10 червня 2013 року, складений виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області) разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем п. А-Зілово Чернишевського району Чітинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
-припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця п. А-Зілово Чернишевського району Чітинської області на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , уродженки с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, які стягуються у відповідності до судового наказу виданого 08 вересня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/3770/17.
Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, позов підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити вимоги.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином,причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення слухання справи та відзиву суду не подавала.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи те, що відповідач була належним чином повідомлена про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилася в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Представник третьої особи - Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справи без його участі, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 28 липня 2014 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , актовий запис № 16, після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 було присвоєне прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 28 липня 2014 року.
Позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є батьками дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 18, складений 10 червня 2013 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 від 10 червня 2014 року.
У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, рішення суду набрало законної сили 05 листопада 2019 року.
Судом встановлено, що на підставі судового наказу, виданого 08 вересня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/3770/17, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.
Визначені за судовим наказом аліменти відраховуються щомісяця із заробітної плати позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_1 , виданою ТОВ «Охоронний Холдінг».
Згідно розрахунку, проведеного державним виконавцем Новомосковського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Довгополою І.Ю. станом на 01 вересня 2020 року заборгованість по аліментам за період з серпня 2017 року по серпень 2020 року у позивача ОСОБА_1 відсутня.
Судом встановлено, що з жовтня 2019 року малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає разом з батьком-позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року за вих. № 462 та актом, складеним 12 червня 2020 року депутатом Миколаївської сільської ради Доценко О.І. в присутності свідків, засвідченого підписом секретаря сільської ради та печаткою.
Таким чином, між сторонами виник спір про визначення місця проживання дитини.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог в цій частині, суд застосовує наступні норми права.
У відповідності до ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.
Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
У відповідності до ст. 157 СК України, 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.
Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.
У відповідності до ст. 158 СК України, 1. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.
На підставі статті 159 СК України, 1. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 2. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. 3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. 4. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. 5. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Приписами статті 19 СК України визначено, що 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Власником зазначеного будинку позивач (номер запису про право власності: 21817257 від 04.08.2017 року), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 233139152 від 18 листопада 2020 року.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює охоронником підрозділу АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» ТОВ «Охоронний Холдінг», за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно, не має медичних протипоказань. Житловий будинок, що належить позивачу на праві приватної власності, в якому він та його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживають утримується в належному санітарному стані, є всі умови для проживання та виховання дитини. Зазначені обставини підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Таким чином судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має постійне місце роботи, достатні доходи, позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання, не має медичних протипоказань, приділяє увагу вихованню дитини, піклується про стан її здоров`я, матеріальне забезпечення, харчування тощо.
Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини.
Так, згідно висновку Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року за вих. 373, орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зокрема, висновком встановлено, що дитина проживає разом з батьком, батько дитини належним чином піклується про дитину, відповідально ставиться її виховання та навчання, про що свідчить характеристика з Миколаївської ЗОШ, де дівчинка навчається у 2-Б класі. Мати дитини ОСОБА_2 , 1979 р.н. не працює, постійного доходу не має; будинок, в якому остання проживає за адресою: АДРЕСА_3 знаходиться в незадовільному стані, на праві власності їй не належить. Крім того, ОСОБА_2 характеризується негативно, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, має борги, життям доньки не цікавиться, участі у її вихованні, утриманні та навчанні не приймає.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
Враховуючи обставини, що фактично склалися між сторонами, а саме, що дитина з жовтня 2019 року проживає за місцем мешкання батька, суд приходить до переконання, що в інтересах дитини необхідно позовні вимоги в цій частині задовольнити, визначивши місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком.
Вирішуючи питання по суті в частині позовних вимог щодо припинення стягнення аліментів на утримання дитини, суд дійшов наступного.
Згідно судового наказу, виданого 08 вересня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/3770/17, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.
Встановлений судовим наказом розмір аліментів утримується щомісяця із заробітної плати позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 , про свідчить довідка про доходи ОСОБА_1 , видана ТОВ «Охоронний Холдінг».
Згідно розрахунку, проведеного державним виконавцем Новомосковського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Довгополою І.Ю. станом на 01 вересня 2020 року заборгованість по аліментам за період з серпня 2017 року по серпень 2020 року у позивача ОСОБА_1 відсутня.
Судом задоволені вимоги про визначення місця проживання дитини разом з батьком.
Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Згідно ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.
Згідно ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд, може, звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст. ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
Судом встановлено, що з жовтня 2019 року малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає разом з батьком-позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року за вих. № 462 та актом, складеним 12 червня 2020 року депутатом Миколаївської сільської ради Доценко О.І. в присутності свідків, засвідченого підписом секретаря сільської ради та печаткою.
З аналізу норм права вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів.
Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження.
Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.
Відповідно до ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та підстави припинення сплати аліментів.
Відповідно до ст.188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.
Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.
Факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку позивача на користь відповідача.
Як вже встановлено малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає з позивачем та повністю знаходиться на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача.
Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що малолітня дитина проживає з батьком, тобто змінився сімейний стан особи, і виникли суттєві обставини, що змінюють перерозподіл прав та обов`язків батьків дитини між собою, враховуючи, що дитина не проживає зі стягувачем аліментів, і тому у ОСОБА_2 припинилось право на отримання аліментів, що призначені на утримання дитини і стягуються на її користь, а також враховуючи, що дитина проживає з платником аліментів і у зв`язку з цим відпали підстави для стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання цієї дитини на корись матері, яка проживає окремо від дитини. При таких обставинах суд вважає необхідним захистити порушене право позивача і припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що проживання дитини з батьком і перебування на його повному утриманні свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача і тягне за собою звільнення останнього від сплати аліментів з моменту набрання рішенням законної сили.
Припинення аліментів за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з нею не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати подання позову до суду, тобто з 14 вересня 2020 року.
При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладено та керуючись ст.ст. 104, 112, 113 СК України, ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Губиниська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини,припинення стягнення аліментів на утримання дитини,- задовольнити.
Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 18 від 10 червня 2013 року, складений виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області) разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем п. А-Зілово Чернишевського району Чітинської області, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинити з 14 вересня 2020 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця п. А-Зілово Чернишевського району Чітинської області на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , уродженки с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, які стягуються на підставі судового наказу, виданого 08 вересня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/3770/17.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати,що складаються з судового збору в розмірі в сумі 1 748,80 грн. (одна тисяча сімсот сорок вісім грн. 80 коп.).
Учасники справи:
- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне судове рішення складене 05 квітня 2021 року.

Суддя Д.І. Городецький