ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/263/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

за участі секретаря Іванюти О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засідання у місті Тернополі цивільну справу №607/16571/20 за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2020 року, ухваленого суддею Сташківим Н.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення трьох відсотків річних та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

30 вересня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів Державної казначейської служби України (далі відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області (далі відповідач 2, Головне Управління), згідно з яким просила стягнути з Державної казначейської служби України три відсотки річних у сумі 3110,66 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 грудня 2014 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та згодом обвинувальний акт скеровано до суду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2018 року, який ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишено без змін, її визнано невинуватою у в чиненні злочину та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року, яке залишено без змін Постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, частково задоволено її позов про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в її користь 230000 грн. відшкодування моральної шкоди. 16 січня 2020 року вона надіслала заяву до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про виконання вказаного рішення суду, до якої долучила оригінал виконавчого листа. Оскільки жодної відповіді не отримала, 12 червня 2020 року вона звернулась до Державної казначейської служби України з листом щодо стану виконання судового рішення. Однак, станом на 28 вересня 2020 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року не виконано. Оскільки строк перерахування коштів сплив 17 квітня 2020 року, компенсація підлягає нарахуванню та виплаті за період з 17 квітня 2020 року по 28 вересня 2020 року. Крім цього, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду їй завдано моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Посилаючись на наведене, позивач просила задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в користь ОСОБА_1 2978 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 69 копійок компенсації в розмірі трьох відсотків річних та 1000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок гривень) 80 копійок понесеного судового збору.

У апеляційній скарзі представник відповідача Державної казначейської служби України Папа Н.І. просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає, що судом при його ухваленні неправильно застосовані норми матеріального права та нез`ясовано всі обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що предметом даної судової справи є спір про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за невиконання Державною казначейською службою України рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.06.2019 року по справі №607/4939/19 про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 230 000 грн. Для відшкодування (компенсації) моральної шкоди.

Відносини, які виникли між сторонами по даній судовій справі, є адміністративно - правовими, тому не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України саме в тримісячний строк, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення.

Всупереч вимогам, позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні); не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Оскільки Казначейством вжито всіх передбачених заходів, спрямованих на виконання рішення суду про стягнення коштів на користь позивача із дотриманням принципу черговості, а списання коштів на користь позивача було відкладено у зв`язку з недостатністю коштів для здійснення безспірного списання, прав та законних інтересів відносно позивача не порушено, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені, що засвідчується рекомендованими повідомленнями, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду не повністю відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 230000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

16 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 надіслала до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області заяву про виконання зазначеного рішення суду та виконавчий лист, виданий 19 грудня 2019 року у справі № 607/4939/19 які були отримані Головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області 23 січня 2020 року та скеровані до Державної казначейської служби України.

Однак рішення суду по даний час не виконане .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

Встановивши, що ДКСУ прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженого рішенням суду відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних, а тому доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування судом статті 625 ЦК України, є необґрунтованим.

Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції у розглядуваній справі відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у подібній справі № 757/21050/16-ц.

Доводи апеляційної скарги, що рішення суду не виконане через відсутність коштів колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили .

Доводи апеляційної скарги, що правовідносини, які виникли між сторонами є адміністративно - правовими, тому не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В даному випадку спір не є публічно-правовим, оскільки позивачка звернулась з позовом до відповідача про стягнення трьох відсотків річних та моральної шкоди за невиконання рішення суду, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства .

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивачу, суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справахпро відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовільняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції взяв до уваги тільки доводи позивачки, викладені в позовній заяві.

При цьому матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру або інших негативних явищ, заподіяних ОСОБА_1 незаконними діями або бездіяльністю відповідачем.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивач не довела наявності моральної шкоди внаслідок дій відповідача, що є її процесуальним обов`язком, висновки суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позову не ґрунтуються на законі та не узгоджуються з матеріалами справи, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Також колегія суддів зазначає, що з доводів апеляційної скарги вбачається що відповідачем було прийнято до виконання виконавчі листи позивача і вживалися всі передбачені законодавством заходи щодо їх виконання із дотриманням принципу черговості, тобто на виконанні у Державній казначейській службі України знаходились рішення судів, що надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа позивача, а списання коштів на користь позивача було відкладено у зв`язку з недостатністю коштів для здійснення безспірного списання.

Перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями.

До таких висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 14.06.2018 у справі №804/3242/17.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ,376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2020 року скасувати в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди. Постановити в цій частині нове рішення яким в позові ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді