ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 642/4647/20

провадження №22-ц/818/1729/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про позбавлення права на користування житлом за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді ОльховськогоЄ.Б. в залі суду в м. Харкові,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про позбавлення права на користування житлом.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено. Визнати ОСОБА_2 такою що втратила право користування житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840, 80 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 0 грудня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без доволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, виходячи з того, що відповідачка не проживає у спірному будинку без поважних причин понад 2 роки. Вказує, що відповідачка вселилась та проживає в спірному будинку з 2010 року та в період перебування у шлюбі спільною працею та за спільні кошти подружжя будинок було повністю реконструйовано. Після розірвання шлюбу вона також продовжувала проживати у вказаному житловому будинку. Однак у липні 2019 року після конфлікту між колишнім подружжям ОСОБА_2 вимушена була оселитися у своїх батьків, у належному її матері житловому будинку. Зазначає, що у зв`язку з виниклим конфліктом між сторонами, відповідачка зверталась до поліції, внаслідок чого ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП за насильство в сім`ї. Крім того зазначає, що у спірному будинку досі знаходяться її особисті речі, якими вона не має змоги користуватись. Вважає, що позивачем не надано жодного доказу тривалої відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації без поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

ОСОБА_1 надав до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не проживає у спірному житловому будинку понад 2 роки без поважних причин, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2015 року, реєстраційний номер 4-455 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.3).

Згідно інформаційної довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова від 26.08.2020 року у вказаному житловому будинку зареєстровані дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.4)

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.11.2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка у спірному житловому будинку не проживає з початку літа 2018 року. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання не бажає. Вказує, що фактично вона проживає у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи, що відповідачка не проживає в спірному житловому будинку, у зв`язку з цим вважає, що наявні підстави для визнання відповідачки такими, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частина перша статті 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.

В даному випадку, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, позивач посилався на положення ст. 391 ЦК України та ст. 405 ЦК України та обґрунтовував вимоги тим, що його колишня дружина з липня 2018 року без поважних причин не проживає в належному йому на праві владності будинку.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2015 року.

У вказаному житловому будинку зареєстровані дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 є колишньою дружиною ОСОБА_1 ..

Сторонами не заперечується факт того, що ОСОБА_2 більше року до часу звернення до суду не проживає у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 ., а проживає у своїх батьків.

Крім того матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності поважних причин не проживання відповідачки у спірному будинку понад один рік. Також не надано доказів створення позивачем перешкод для проживання відповідачки за вказаною адресою.

Посилання апелянта на те, що у зв`язку з виниклим конфліктом між сторонами, відповідачка зверталась до поліції, внаслідок чого ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП за насильство в сім`ї, спростовується матеріалами справи, оскільки згідно постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 03.10.2019 року справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1.ст.173-2 КУпАП закрито за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. (а.с.57).

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з підстав передбачених ст.405 ЦК України відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 22.04.2021 року.