Справа № 541/1024/21
Провадження № 2-н/541/134/2021
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 року м.Миргород

Суддя Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Куцин В.М. розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Миргородський комбінат хлібопродуктів №1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

12 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Миргородський комбінат хлібопродуктів №1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 138800,19 грн.

Розглянувши заяву про видачу судового наказу та додані до неї матеріали, суддя приходить до висновку про необхідність відмовити у видачі судового наказу з наступних підстав.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного судочинства, який не потребує повної та детальної процедури розгляду, що передбачає видачу судового наказу, який є судовим рішенням та одночасно виконавчим документом про стягнення з боржника грошових коштів.

За приписами ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог встановлених ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Стаття 163 ЦПК України, містить вимоги, яким повинна відповідати заява про видачу судового наказу.

Всупереч п.5 ч.2 ст. 163 ЦПК України до заяви не доданий розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, натомість розрахунок вказаний в самій заяві не містить інформації яким чином проводився розрахунок, кількість робочих днів за які необхідно розрахувати середній заробіток.

Крім того, до заяви додана довідка про заборгованість із заробітної плати датована 06.11.2020, що не може свідчити про достовірність заборгованості із заробітної плати станом на час звернення до суду.

Заявником не враховані роз`яснення зазначені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, де викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Велика Палата Верховного Суду у постанові №910/4518/16 від 30.01.2019 дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». ВП ВС дійшла до однозначного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Отже, на вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується 3-місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (постанова ВС від 24.04.2019 р. у справі №607/14495/16-ц).

Вказані обставини можуть свідчити про можливий спір про право.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 167 ЦПК України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Таким чином, беручи до уваги те, що заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України, у видачі такого наказу необхідно відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст.161, 165, 167 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Миргородський комбінат хлібопродуктів №1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Копію цієї ухвали для відому направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: В. М. Куцин