ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №588/1852/20

Номер провадження 22-ц/816/703/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 18 лютого 2021року в складі судді Огієнко О.О, постановленого в м. Тростянець, повний текст судового рішення виготовлено 23 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати свого сина ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником даної квартири, в якій, крім неї, зареєстрований з 1999 року її син, але з травня 2019 року не проживає. Зазначає, що на даний час відповідач проживає в м. Києві, де саме їй невідомо. Добровільно знятися є реєстрації мешканців зазначеної квартири відмовляється.

Рішенням Тростянецького районного суду м. Суми від 18 лютого 2021року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у житловому приміщенні належному позивачці на праві приватної власності, а саме квартири АДРЕСА_1 , а також доведено факт відсутності інтересу відповідача до вказаного житлового приміщення, а тому позов є обґрунтованим.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення фактичних обставин справи, застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, жодним доказом не було підтверджено період відсутності відповідача у квартирі, а саме день, коли він залишив квартиру, а також не встановлено коли відповідач повернувся до квартири. Сам факт його не проживання у квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зазначає, що причиною його відсутності в спірній квартирі є його неприязні стосунки з матір`ю, але інтерес до квартири він не втратив. Зазначає, що він наголошував що його відсутність має тимчасовий характер і він має намір повернутися до спірної квартири. Вказує, що в нього відсутнє інше постійне місце проживання, крім того, у спірній квартирі залишилися його речі, одяг, взуття, комп`ютер. Зазначає, що отримання житлової субсидії та несплата ним аліментів не можуть бути підставами для його визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає, що з травня 2019 року відповідач виїхав з квартири і більше там не з`являвся. Вказує, що жодних доказів поважності причин своєї відсутності в спірній квартирі відповідач до суду не надав. Зазначає, що відповідач не платить аліментів та не несе витрат на квартиру. Просить суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5).

Згідно з будинковою книгою для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_3 , у вказаній квартирі зареєстровані та проживають позивач ОСОБА_1 , з 18.01.1985р. та з 05.10.1999р відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за є членом її сім`ї. (а.с.6,8).

Відповідно до акту обстеження по розгляду щодо встановлення місця проживання від 30.11.2020 року на час проведення обстеження встановлено, що ОСОБА_2 на час обстеження дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.9).

Опитані судом свідки ОСОБА_4 (колишня дружина відповідача) та сусідка ОСОБА_5 , засвідчили в суді, що відповідача не влаштовували заробітки і він поїхав до Києва шукати роботу і з травня не проживає у квартирі.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, відповідно до статті 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Матеріалами цивільної справи підтверджується, що відповідача було вселено позивачем до квартири ще за часи його неповнолітнього віку.

Обставини того, що він дійсно на даний час у квартирі не проживає, бо у травні 2019 року поїхав до Києва на заробітки, визнаються як сторонами, так і підтверджені свідками.

Отже, вселення відповідача у квартиру відбулось за діючим на той час матеріальним законом

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 405 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З аналізу викладених правових норм можна дійти висновку, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідна наявність двох умов: 1) відсутність особи понад один рік, 2) відсутність поважності причин такої відсутності.

Представленими позивачем доказами підтверджується, що остання, як власник квартири, визначила за сином право користування усім приміщенням квартири, а тому відповідач в силу ст. 156 ЖК УРСР зобов`язаний брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, позивачем не було надано до суду належних доказів створення для неї, як для власника квартири, «незручностей» в оформлення субсидії, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про її звернення за оформленням житлової субсидії, незадоволення з боку відповідача її вимог про участь у витратах по утриманню квартири, а також доказів, які спростували заперечення відповідача проте, що він фактично тимчасово не проживає у квартирі, оскільки виїхав до м. Києва на заробітки і тому не втратив інтересу до свого постійного місця проживання.

Також, слід зазначити, що позивач, як власник житлового приміщення, у разі вибуття її сина на роботу до м. Києва, тому вважає, що він припинив бути її членом сім`ї, не визначила відповідачу конкретне житлове приміщення для користування та порядку і розміру оплати за таке користування.

Проте, запереченням відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, не була надана належна правова оцінка, з урахуванням висновків ЄСПЛ викладених у своїх рішенням, де дана міжнародна судова установа зазначає про недопустимість позбавлення особи права на житло. Так, Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не має легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» («KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE», № 30856/03, § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02.12. 2010).

Враховуючи вищевикладене, через не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення районного суду м. Суми від 18 лютого 2021року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко