Справа № 639/1163/21
Провадження № 2/639/1061/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гаврилюк С. М.,

секретар судового засідання Пивоварова Т. В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Полтавця Є. С., представника відповідача адвоката Тарасенко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 639/1163/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якому просить суд винести рішення про розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, який зареєстровано Московським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Харкова, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 11 березня 1989 року зроблено відповідний запис № 451; після розірвання шлюбу залишити позивачеві шлюбне прізвище ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Mercedes-Benz Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , власником якого за технічним паспортом є ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 11.03.1989 між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інших неповнолітніх або малолітніх дітей не мають. ОСОБА_1 зазначає, що вони з чоловіком не підтримують подружні стосунки і не ведуть спільного господарства тривалий час. За час перебування у шлюбі сторони переконалися у відсутності спільних інтересів.

Позивач зазначає, що з ОСОБА_2 вони не мають бажання бути разом, кожен жив своїм життям і не намагався перейнятися проблемами іншого. Так сторони дійшли висновку, що їх шлюб необхідно розірвати. Позивач просить не надавати час на примирення, оскільки її рішення є остаточним та змінювати вона його не бажає.

Крім того, за час проживання у шлюбі сторони придбали автомобіль Mercedes-Benz Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 . Проте, власником за технічним паспортом є відповідач ОСОБА_2 . А тому позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля.

На підставі викладеного позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.

23.02.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху, з наданням строку на усунення недоліків (а.с. 29-31).

Також, 23.02.2021 ухвалою суду задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно автомобіль марки Mercedes-Benz, модель Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 . Заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 33-35).

12.03.2021 ухвалою суду позовну заяву (уточнену) залишено без руху, з наданням строку на усунення недоліків (а.с. 46-47).

25.03.2021 ухвалою прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 60-61).

Позивач та представник позивача адвокат Полтавець Є. С., який діє на підставі ордеру, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити їх, посилаючись на обставина, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Тарасенко О. В., яка діє на підставі ордеру, у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти розірвання шлюбу, а також про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля Mercedes-Benz Vito, пояснивши, що дійсно спірне рухоме майно придбано подружжям за час шлюбу.

Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що 11 березня 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, актовий запис № 451, зареєстрований Московським відділом ЗАЦС м. Харкова, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 11.03.1989. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_3 » (а.с. 9).

Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

Відповідно ст. 110 СК України шлюб скасовується в судовому порядку, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й жінки із збереженням родини неможливо.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, враховуючи положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і зберігання шлюбу неможливе, сім`я існує лише формально, єдиний сімейний бюджет відсутній, сторони не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, втратили один до одного почуття любові та поваги.

Як вже встановлено судом та вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Московським відділом ЗАЦС м. Харкова 11.03.1989, при одруженні позивач змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_3 » (а.с. 9). При цьому, відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач просить залишити їй прізвище « ОСОБА_3 », суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити шлюбне прізвище позивача « ОСОБА_3 ».

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що подружжям за час шлюбу придбано транспортний засіб автомобіль марки Mercedes-Benz, модель Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з положень статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), передбачено ч. 1 ст. 63 СК України.

З урахуванням вищевикладеного суд вбачає, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Отже, аналізуючи викладені обставини, докази, надані на підтвердження позовних вимог, а також їх спростування, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 2274,00 грн (5002 454) / 2 = 2274; де 5002 грн загальна сума сплачено судового збору; 454 грн розмір судового збору, сплачений за подання заяви про забезпечення позову), інші 50 відсотків підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 6, 7, 12, 13, 43, 76-82, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ст. 15 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 60, 61, 63, 65, 104, 105, 110, 112, 113 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11.03.1989 у Московському відділі ЗАЦС м. Харкова, актовий запис № 451.

Після розірвання шлюбу залишити позивачеві шлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».

Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля Mercedes-Benz Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , власником якого за технічним паспортом є ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2274 (дві тисячі двісті сімдесят чотири) грн 00 коп.

Зобов`язати Управління державної казначейської служби України у Новобаварському районі м. Харкова повернути ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за квитанціями № 0.0..1 від 22.02.2021 та № 0.0..1 від 23.03.2021 у розмірі 2274 (дві тисячі двісті сімдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 28.04.2021.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Суддя С. М. Гаврилюк