Справа № 2-252/11
Провадження № 2-п/185/20/21
У Х В А Л А

17 березня 2021 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді: Гаврилова В.А.,

за участю секретаря: Кириленко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області питання про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 2-252/11 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк`в особі Донецького територіального управління Східного регіонального відділення департаменту АО «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, суд -

В С Т А Н О В И В

АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Донецька від 22 лютого 2011 року.

Мотивуючи тим, що 11 лютого 2011 року Київським районним судом м. Донецька було ухвалено заочне рішення, яким визнано недійсним кредитний договір № 0 від 12 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк`з моменту підписання.Розстрочити виконання рішення на 36 (тридцять шість) місяців.

Представник заявника у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд питання за його відсутності, подану заяву підтримує в повному обсязі та просить суд її задовольнити.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, не повідомили суд про причини не явки, хоча були належним чином повідомленими про день та час розгляду справи.

Суд дослідивши матеріали заяви та справи, приходить до наступного.

11 лютого 2011 року Київським районним судом м. Донецька було ухвалено заочне рішення, яким Визнати недійсним кредитний договір № 0 від 12 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з моменту підписання. Розстрочити виконання рішення на 36 (тридцять шість) місяців.

Під час розгляду справи АТ «Укрсиббанк» не отримував судових викликів до суду, а також копії заочного рішення.

Про прийняття заочного рішення суду АТ «Укрсиббанк» стало відомо лише 28.01.2021року, тому заявник звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Донецька від 22 лютого 2011 року.

На даний час цивільна справа № 2-252/11 залишилась у Київському районному суді м. Донецька, в м. Донецьку, який є тимчасово окупованою територією, тобто вважається втраченою.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Київського районного суду м. Донецька від 22 лютого 2011 року у справі № 2-252/11 за реєстраційним № 15279852.

Статтею 488 ЦПК України передбачено, що відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Статтею 493 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги: частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо), документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів, матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; 7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел. Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Статтею 494 ЦПК України передбачено, що на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд ухвалює рішення про відновлення втраченого провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. У рішенні суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні з участю всіх учасників цивільного процесу з утраченого провадження, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з утраченого провадження.

Викладене приводить суд до висновку, що на підставі зібраних документів можливо відновити частково втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-252/11, в частині заочного рішення Київського районного суду м. Донецька від 22 лютого 2011 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 81, 247, 258, 260-261, 354, 355, 488-489, 493-494 ЦПК України,суд

П О С Т А Н О В И В

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 2-252/11 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк`в особі Донецького територіального управління Східного регіонального відділення департаменту АО «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, в частині:

- заочного рішення Київського районного суду м. Донецька від 22 лютого 2011 року, згідно тексту якого:

«Справа № Справа № 2-252/11

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2011 року Київський районний суд міста Донецька

в складі: головуючого судді Попревича В.М.,

при секретарі Коломак Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Донецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк`в особі Донецького територіального управління Східного регіонального відділення департаменту АО «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, посилаючись на те, що 12 травня 2008 р. між позивачем та відповідачем - АКІБ „УкрСиббанк", правонаступником якого стало АТ „УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. Відповідно до п. 1.1 договору банк надав позивачу кредит у розмірі 31900,00 доларів США шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позивача з 12 травня 2008 року і терміном погашення 12 травня 2015 року. Відповідно до умов договору кредит надавався на споживчі потреби. На підставі кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 13% річних від суми валютного кредиту. Згідно п. 1.3.4 погашення кредиту та нарахованих процентів здійснюється 12 числа кожного місяця наступного за тим, за який було видано кредит. Позивач вважає, що кредитний договір від 12.05.2008 р. № 0 не відповідає вимогам чинному законодавству, у зв`язку з чим просить визнати недійсним кредитний договір від 12 травня 2008 року № 0 з моменту підписання, та розстрочити виконання рішення на 36 місяців.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явились, про час розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суд не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріалі справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 12 травня 2008 р. між позивачем та відповідачем - АКІБ „УкрСиббанк", правонаступником якого стало АТ „УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0. Відповідно до п. 1.1 договору банк надав позивачу кредит у розмірі 31900,00 доларів США шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позивача з 12 травня 2008 року і терміном погашення 12 травня 2015 року. Відповідно до умов договору кредит надавався на споживчі потреби. На підставі кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 13% річних від суми валютного кредиту. Згідно п. 1.3.4 погашення кредиту та нарахованих процентів здійснюється 12 числа кожного місяця наступного за тим, за який було видано кредит

Позивач стверджує, що кредитний договір від 12.05.2008 р. № 0 не відповідає вимогам чинному законодавству. Позивач стверджує, що у відповідачів при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідачі не спростували.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі`зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня… Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК ; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність`встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.

Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно п. «г`ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також за змістом аналізованої ст. 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня.

Таким чином, при наданні Відповідачем та отриманні позивачем кредиту у доларах США були порушені наступні норми закону: ст. 99 Конституції України, згідно якої грошовою одиницею України є гривня; ст. 524 Цивільного кодексу України, яка визначає, що зобов`язання повинно бути визначено в грошовій одиниці України - гривні, ст. 3 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в України", яка визначає, що гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України, ст. ст. 6, 7 постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007 р. „Про затвердження Правил користування готівкової іноземної валюти на території України", які чітко встановлюють випадки використання фізичними та юридичними особами (резидентами України) іноземної валюти, як засобу платежу, у розрахунках на території України та ст. З Декрету КМУ від 19.02.1993 р. ,Про систему валютного регулювання і валютного контролю", яка встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов`язань, якщо інше не передбачено валютним законодавством України.

Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача кредитних послуг. Несправедливим є, зокрема, умови кредитного в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону. Відповідач перекладає виключно на Позичальника, що є порушенням ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України. Таким чином, використання Відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача в разі настання певних подій, що дає право для нього відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним.

Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України.

Згідно оспорюваного договору кредиту банк здійснює видачу кредиту позичальнику згідно з кредитною заявкою позичальника. Кредит надається однією сумою шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника шляхом та перерахування позичкових коштів за реквізитами, вказаними в кредитній заявці позичальника.

Крім того, згідно п. 1.2. вказаного Положення, воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою НБУ № 492 від 12.11.2003, поточний рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні.

Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків.

Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в`їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження.

Таким чином, чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» в особі Донецького територіального управління Східного регіонального відділення департаменту АО «УкрСиббанк» шляхом внесення доларів США в касу АО «УкрСиббанк».

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. «г`ч. 4 ст. 5 Декрету.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування

Отже, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов`язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов`язання.

За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності договору 12 травня 2008 р. укладеного між позивачем та відповідачем - АКІБ „УкрСиббанк", правонаступником якого стало АТ „УкрСиббанк" про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з розділу «Застосування правових наслідків недійсності правочину» Листа Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними`від 24.11.2008, «Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності.

Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов`язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав».

Отже, враховуючи вищезазначене, суд вважає задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк`в особі Донецького територіального управління Східного регіонального відділення департаменту АО «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживачів.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 192,203,215,216,227,533,548 ЦК України, ст.ст. 10,11,60,61,212,213,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 про захист прав споживачів - задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 0 від 12 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк`з моменту підписання.

Розстрочити виконання рішення на 36 (тридцять шість) місяців.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Київський районний суд м. Донецька протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справ, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: »

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцять днів з дня її проголошення або складення, а учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя: В. А. Гаврилов