Номер провадження: 22-ц/813/3286/21
Номер справи місцевого суду: 523/6368/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року,постановленого під головуванням судді Шепітко І.Г., по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на вступ у спадщину, визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку на вступ у спадщину, визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що у період з 2001 року по 2013 рік він опікувався за похилою ОСОБА_7 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак часто навідувати її він не мав змоги, та один раз в декілька місяців намагався заїхати до неї.

При цьому, йому не завжди вдавалось застати її вдома, оскільки інколи вона гостювала у своєї сестри, ОСОБА_2 .

Останній раз він бачив ОСОБА_7 в липні 2014 року та маючи ключі від квартири неодноразово навідувався до її квартири та вдома її не було, та від сусідів йому стало відомо, що вона переїхала до своєї сестри на Люстдорфську дорогу.

Так як точної адреси проживання ОСОБА_2 позивач не знав, відвідати ОСОБА_7 та впевнитись у її доброму самопочутті він не міг.

В березні 2016 року, черговий раз відвідуючи квартиру ОСОБА_7 він дізнався про те, що ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого вона заповіла належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Звернувшись до органів реєстрації актів цивільного стану та пред`явивши заповіт, йому стало відомо, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що йому було видано дублікат свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 01.04.2016 року.

Вказана квартира належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.05.2000 року, виданого управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради.

Звернувшись до приватного нотаріусу ОМНО Зілковської К.Л. із заявою про прийняття спадщини, йому було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №126/02-31 від 19.04.2016 року за пропуском строку для прийняття спадщини.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 навмисно приховала від нього факт смерті ОСОБА_7 , оскільки знала що за життя вона залишила заповіт на його ім`я та планувала вступити у спадщину дочекавшись пропуску строку на її прийняття.

Оскільки, про смерть та заповіт ОСОБА_7 позивачу стало відомо лише у березні 2016 року, ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд надати додатковий строк для прийняття спадщини, так як ним строк на прийняття спадщини пропущений з поважних причин, також просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 30.7 кв.м., житловою площею 12.5 кв.м. у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що висновок суду про визнання поважними причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не відповідає вимогам закону, оскільки наведені позивачем доводи про незнання про смерть спадкодавця та про наявність заповіту не можуть бути визнані судом поважними, крім того, позивач протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , тому він вважається таким, що не прийняв спадщину, в зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Судом до участі у справі були залучені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в якості правонаступників позивача ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ОСОБА_3 , в якості правонаступника відповідача ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Сторони про розгляд справи на 05 травня 2021 року були сповіщені належним чином, однак ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстрації служби Одеського міського управління юстиції складено актовий запис про смерть №8970 від 02.09.2014 року.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 30.7 кв.м., житловою площею 12.5 кв.м., що належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.05.2000 року управлінням ЖКГ виконкому Одеської міськради.

За свого життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений Туйск Ф.Л., державним нотаріусом восьмої Одеської державної нотаріальної контори 18.02.2003 року, за реєстровим №1-709, відповідно до якого заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , позивачу у справі, ОСОБА_4 .

Відповідач, ОСОБА_2 , є рідною сестрою померлої ОСОБА_8 по матері - ОСОБА_9 , що підтверджується дублікатом свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24.12.2015 року та архівною довідкою від 28.08.2015 року, виданою Державним архівом Одеської області.

22.01.2016 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зілковською К.Л., за заявою ОСОБА_2 , було зареєстровано спадкову справу за №02/2016.

12.04.2016 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської К.Л. також звернувся і позивач, ОСОБА_4 , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Зілковської К.Л. від 19.04.2016 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав спливу строку для прийняття спадщини, а також не подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були допитані у судовому засіданні, та суд критично поставився до періоду спільного проживання ОСОБА_7 із ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_11 стверджувала, що вони проживали разом із сестрою з 1999 року, натомість свідок ОСОБА_10 вказала, що вони проживали разом починаючи з 2002 року, а cвідок ОСОБА_11 вказувала, що взагалі з 1988 року.

Разом з тим, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_7 , за адресою АДРЕСА_3 на момент відкриття спадщини, а саме на день смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, ОСОБА_2 є спадкоємицею другої черги за законом, яка з урахуванням факту наявності заповіту, в силу приписів ч.3 ст.1268 ЦК України та ч.2 ст.1270 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину з моменту неприйняття її спадкоємцем за заповітом.

Щодо визнання поважними причини пропуску ОСОБА_4 строку для подання заяви про прийняття спадщини судом зазначено наступне.

При вчиненні нотаріальних дій, пов`язаних з видачею свідоцтв про право на спадщину нотаріуси керуються, зокрема Методичними рекомендаціями щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схваленими рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року.

У відповідності до п.п.2 п.2 розділу 2 вищевказаних Методичних рекомендацій провадження по спадковій справі складається у тому числі з повідомлення спадкоємцям та іншим заінтересованим особам про відкриття спадщини.

В свою чергу, в матеріалах спадкової справи відсутні відомості про вчинення нотаріусом будь-яких дій, направлених на повідомлення ОСОБА_4 , як спадкоємця за заповітом.

Разом із тим, відповідачем жодним чином не був спростований факт того, що позивачу не було відомо про смерть ОСОБА_7 , як і факт того, що позивачу не було відомо про наявність заповіту на його ім`я. Заперечення відповідачки ґрунтується виключно на констатації факту пропуску позивачем строку для прийняття спадщини та на правовій позиції ВССУ, викладеній у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, де зазначено, що не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як незнання про існування заповіту, що узгоджується із доводами позивача про умисне приховання відповідачкою вищевказаних фактів з метою створення умов для пропуску позивачем строку для звернення із заявою про вступ у спадщину.

Крім того, судом було вірно зазначено, що позивач не є близьким родичем померлої ОСОБА_7 , а отже без наявності відомостей про існування заповіту на його ім`я, не звернення до нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину - є цілком логічним.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 про визначення додаткового строку на вступ у спадщину, визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у тому числі з підстав не подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, та неможливості їх подання, оскільки вони у нього не перебувають.

З урахуванням викладеного та ст.392 ЦК України, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 є належним способом відновлення порушених прав.

У відповідності до ч.1 ст.1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Враховуючи, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 не видавалось, а квартира АДРЕСА_2 - залишилась зареєстрованою за померлою, ОСОБА_4 має право вимагати передання спадкового майна в натурі.

Крім того, судом вірно зазначено, що заповітом ОСОБА_7 охоплено виключно право власності на належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , а отже, в силу вимог ч.1 ст.1245 ЦК України, інша частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про визнання поважними причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не відповідає вимогам закону, оскільки наведені позивачем доводи про незнання про смерть спадкодавця та про наявність заповіту не можуть бути визнані судом поважними, крім того, позивач протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , тому він вважається таким, що не прийняв спадщину, колегія суддів вважаєбезпідставними, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Вказані доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення..

Повний текст судового рішення складений 11 травня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра