Справа № 644/1999/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сітало А. К.,

за участю секретаря Трач М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року представником позивача адвокатом Новаковим Антоном Івановичем подано до суду вказаний позов, в якому представник позивача просив стягнути з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 39 318 грн. 16 коп.; моральну шкоду у розмірі 10000 грн. 00 коп.; судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. та витрат на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивач на підставі наказу (розпорядження) № 41 від 12.03.2018 р. був прийнятий на роботу до ДП «Завод «Електроважмаш» на посаду стрижневика машинного формування 3го розряду з 13.03.2018 р. Наказом (розпорядженням) № 457 керівника ДП «Завод «Електроважмаш» від 08.10.2020 р. ОСОБА_1 було звільнено з 08.10.2020 р. з посади формувальника машинного формування 3 го розряду за його власним бажанням, за ч. З ст. 38 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Згідно довідки № 998 від 11.11.2020 р., заборгованість ДП «Завод «Електроважмаш» перед ОСОБА_1 (сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати) склала 92 809 грн. 78 коп., а саме: за серпень 23 039,90 грн.; за вересень 6 449,06 грн., за жовтень 63 320,82 грн. (в т.ч. компенсація при звільненні та вихідна допомога).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України.

Враховуючи довготривале та системне порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивач 18.12.2020 р. подав до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова заяву про видачу судового наказу про стягнення з відповідача накопиченої заборгованості із заробітної плати.

22.12.2020 р. Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ по справі № 644/10150/20 про стягнення з відповідача зазначеної суми заборгованості із заробітної плати з урахуванням судових витрат.

Лише після направлення судом відповідачу у визначеному ЦПК України порядку виданого судового наказу, відповідач 30.12.2020 р. сплатив позивачу суму заборгованості за судовим наказом шляхом перерахування грошей на банківський рахунок позивача.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України (при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Методика нарахування середнього заробітку детально описана в постанові КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці», правилами, передбаченими розд.2 абз.З Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р № 100, а також згідно п.32 Постанови пленуму ВСУ за № 9 від 06.11.1992 -Обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Виплата заробітної плати при звільненні мала бути проведена позивачу у жовтні 2020 року, тому позивачем для розрахунку взятий розмір заробітної плати за серпень та вересень 2020 року. Сума нарахованої заробітної плати за довідкою про доходи за серпень становила 23039,90 грн., за вересень 6449,06 грн. Кількість відпрацьованих робочих днів у серпні становила 20 днів, у вересні 22 дні. Середньоденна заробітна плата становила: 29 488,96 грн./42 = 702,11 грн.

Кількість робочих днів за час затримки виплати: 14 робочих днів у жовтні 2020 року (починаючи з 09.10.2020), 21 робочий день у листопаді 2020 року, 21 робочий день у грудні 2020 року (до моменту фактичної виплати заробітної плати 30.12.2020) разом - 56 днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за весь період затримки становить: 702,11 грн.Х 56 днів = 39 318 грн. 16 коп.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на вказані положення ст. 161 ЦПК України та з метою економії процесуального часу на судове врегулювання питання виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні позивач 21.01.2021 р. подав до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова заяву про видачу судового наказу на стягнення зазначеної компенсації.

За заявою позивача судом 26.01.2021 р. було видано відповідний судовий наказ у справі №644/308/21.

Проте зазначений судовий наказ було скасовано за заявою відповідача.

Позивач зазначає, що через недобросовісні дії відповідача, він вимушений звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача належної компенсації за затримку виплати заробітної плати задля відновлення своїх законних трудових прав, грубо порушених відповідачем.

Неправомірність дій відповідача по відношенню до позивача є очевидною, а порушення трудових прав є грубим та найбільш чутливим для позивача, адже внаслідок протиправних дій відповідача позивач фактично втратив обґрунтовано очікувану можливість забезпечення існування себе та своєї сім`ї.

Неправомірними діями відповідача із затримки гарантованої Конституцією та КЗпП України заробітної плати та компенсації за таку затримку відповідач спричинив позивачу моральну шкоду, яка також підлягає стягненню судом.

Моральна шкода позивача, яка спричинена йому відповідачем полягає в наступному.

Внаслідок тривалої - понад чотири місяці, затримки відповідачем виплати позивачу заробітної плати, позивач опинився у скрутному матеріальному становищі.

Через відсутність грошей, на які позивач обґрунтовано та за положеннями законодавства розраховував, у позивача виникло відчуття безпорадності та безнадійності щодо найближчого майбутнього.

Адже позивач сумлінно та своєчасно виконав свої трудові обов`язки перед відповідачем, проте навіть сам факт необхідності звернення до відповідача навіть з питанням про те, коли йому буде виплачена вже зароблена заробітна плата, в свою чергу викликав у позивача відчуття приниження честі та гідності.

Позивач, усвідомлюючи свою нерівність по відношенню до відповідача та повну залежність від відповідача та дій його посадових осіб, відчував себе жебраком, який змушений випрошувати милостиню.

Окрім цього, безвідповідальна та свавільна поведінка відповідача вочевидь порушила нормальні життєві зв`язки позивача, якій, як і всі відповідальні люди, усвідомлює свій обов`язок з утримання своєї сім`ї та планує свої витрати відносно до доходів, на які він вправі розраховувати. Позивач був змушений звертатися до сторонніх людей з проханням позичити йому грошей до моменту, коли відповідач виплатить йому заробітну платню. Це, в свою чергу, додатково принижувало гідність позивача та поглиблювало його моральні страждання, як через сам факт приниження гідності, так і через побоювання не віддати борг у випадку, якщо відповідач взагалі ніколи не сплатить заборгованість із заробітної плати.

Такий стан речей призвів до виникнення у позивача невпевненості в собі в питаннях пошуку роботи, спілкування з колегами тощо, крім того, породив стан тривоги, що для захисту його прав знадобиться ще значний проміжок часу його життя.

Позивач оцінює розмір спричиненої йому відповідачем моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

У встановлений судом строк відповідачем надано відзив на позовну заяву у якому представник відповідача просить у вимозі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в частині 9 127,43 грн. (39318,16 30190,73) відмовити, враховуючи розрахунки відповідача, в іншій частині (30190,73 грн.) врахувати клопотання відповідача про зменшення розміру середнього заробітку на 90%, тобто до 3019,07 грн.; у вимозі про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. відмовити в повному обсязі; у вимозі про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн. відмовити в повному обсязі. Разом з цим відповідачем у відзиві, визнається розмір заборгованості перед позивачем по заробітній платі не виплаченій при його звільненні, та розмір середньоденної заробітної плати. При нарахуванні середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати представник відповідача просила врахувати графік роботи підприємства.

На обгрунтування своєї позиції представником відповідача зазначено наступне.

He проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. При цьому слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Також в постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 року зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством.

08.10.2020 року ОСОБА_1 був звільнений за ч.З ст.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у відповідності до ст.44 КЗпП України.

24 липня 2020 року т.в.о. Генерального директора ДП "Завод "Електроважмаш" було підписано наказ №309 "Про встановлення неповного робочого тижня", яким з 01.10.2020 року на Державному підприємстві «Завод «Електроважмаш» встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер.

Крім того, наказом від 21.10.2020 року № 427 на ДП "Завод "Електроважмаш" встановлено режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у грудні 2020 року: 1,2,3,7,8,9,10,14,15,16,17,21,22,23,24 та режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у січні 2021 року: 18,19,20,21,25,26,27,28.

Відповідно до ч. 1 статті 253 ЦК України, початком відліку періоду прострочення відповідної суми грошового зобов`язання (моментом прострочення), що становить базу -врахування (перший множник), є день, наступний після визначеної (кінцевої) дати платежу.

Отже, з огляду на вказане вище, кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 08.10.2020 року (день звільнення) по 30.12.2020 року (день фактичного розрахунку), повинна розраховуватися виходячи з графіку роботи підприємства та становить: за жовтень 11 робочих днів (за період з 09.10.2020 по 31.10.2020 р. без врахування п`ятниць - 9,16, 23, 30, відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р. та без врахування 14.10.2020 р. - святковий день); за листопад 2020 року 17 робочих днів (за період з 01.11.2020р. по 30.11.2020р. без врахування п`ятниць 6,13, 20, 27, відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 p.); за грудень 2020 року 15 робочих днів (за період з 01.12.2020 по 24.12.2020 p., відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р. без врахування п`ятниць 4, 11,18 та за період з 25.12.2020 по 29.12.2020 p., відповідно до наказу №427 від 21.10.2020 р. без врахування 28, 29 та без врахування 25.12.2020 р. - святковий день). Загалом: 43 робочих дня.

Таким чином, формула для нарахування середньої заробітної плати за час затримки виплати заробітної плати має виглядати наступним чином:

702 грн. 11 коп. (середньоденна заробітна плата) х 43 робочих дня (кількість днів прострочення за графіком роботи підприємства) = 30 190 грн. 73 коп.

Посилаючись на фактичне погашення заборгованості та нетривалий період затримки розрахунку, а також об`єктивно над-тяжкий економічний стан підприємства, яке вживає всіх можливих заходів задля збереження тисяч робочих місць та повноцінного функціювання енергетичної галузі України, представник відповідача просила зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 на 90% від загального їх розміру 30 190,73 грн.до 3 019,07 грн.

Також зазначила, що вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів того, що йому було нанесено моральних страждань, не доведено вини роботодавця щодо заподіяння моральної шкоди та не доведено, що саме невиплата заробітної плати стала причиною моральних страждань позивача. Крім того, станом на 30.12.2020 року заробітна плата була виплачена позивачу в повному обсязі, в тому числі вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Щодо витрат на правову допомогу представником відповідача зазначено, що договір про надання правової допомоги не містить детального опису правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстав для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає ані суду, ані іншій стороні справи, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи.

Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він просить позовні вимоги задовольнити, справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача.

Представником відповідача ОСОБА_2 у відзиві зазначено, що розгляд справи вона просить здійснювати з урахуванням обставин зазначених у наданому суду відзиві.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач на підставі наказу (розпорядження) № 41 від 12.03.2018 р. був прийнятий на роботу до ДП «Завод «Електроважмаш» на посаду стрижневика машинного формування 3 го розряду з 13.03.2018 р. Наказом (розпорядженням) № 457 керівника ДП «Завод «Електроважмаш» від 08.10.2020 р. ОСОБА_1 було звільнено з 08.10.2020 р. з посади формувальника машинного формування 3 го розряду за його власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Станом на час звільнення у підприємства мала місце заборгованість перед позивачем по заробітній платі та іншим виплатам. Згідно довідки № 998 від 11.11.2020 р., заборгованість ДП «Завод «Електроважмаш» перед ОСОБА_1 (сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати) склала 92 809 грн. 78 коп., а саме: за серпень 23 039,90 грн.; за вересень 6 449,06 грн., за жовтень 63 320,82 грн. (в т.ч. компенсація при звільненні та вихідна допомога).

Належні позивачу суми були виплачені відповідачем у повному розмірі 30.12.2020 року на підставі судового наказу виданого 22.12.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова (справа № 644/10150/20), шляхом перерахування грошей на банківський рахунок.

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом.

Згідно ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. В постанові від 27 березня 2013 року по справі №6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16 та від 13 березня 2017 року по справі № 6-259цс17.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних при звільненні сум, суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з вказаним позовом до ДП «Завод «Електроважмаш», ОСОБА_1 просив суд стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 09 жовтня 2020 року по 30 грудня 2020 року, зазначивши в своєму розрахунку 56 робочих днів.

Разом з цим, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки остаточного розрахунку при звільненні працівника, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Відповідно до наданої позивачем довідки про доходи за №999 від 11.11.2020 р., заробітна плата позивача за серпень, вересень 2020 року тобто за два місяці, які передували місяцю у якому його було звільнено, складала 29488 грн. 96 коп. (23039 грн. 90 коп. +6449 грн. 06 коп.) грн. Середньоденна заробітна плата за вказаний період складала 702 грн. 11 коп. (29488 грн. 96 коп. : 42 робочих днів).

В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 року також зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством.

08.10.2020 року ОСОБА_1 був звільнений за ч.З ст.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у відповідності до ст.44 КЗпП України.

24 липня 2020 року т.в.о. Генерального директора ДП "Завод "Електроважмаш" було підписано наказ №309 "Про встановлення неповного робочого тижня", яким з 01.10.2020 року на Державному підприємстві «Завод «Електроважмаш» встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер.

Крім того, наказом від 21.10.2020 року № 427 на ДП "Завод "Електроважмаш" встановлено режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у грудні 2020 року: 1,2,3,7,8,9,10,14,15,16,17,21,22,23,24 та режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у січні 2021 року: 18,19,20,21,25,26,27,28.

Отже, з огляду на вказане вище, кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 08.10.2020 року (день звільнення) по 30.12.2020 року (день фактичного розрахунку), повинна розраховуватися виходячи з графіку роботи підприємства та становить: за жовтень 11 робочих днів (за період з 09.10.2020 по 31.10.2020 р. без врахування п`ятниць - 9,16, 23, 30, відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р. та без врахування 14.10.2020 р. - святковий день); за листопад 2020 року 17 робочих днів (за період з 01.11.2020р. по 30.11.2020р. без врахування п`ятниць 6,13, 20, 27, відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 p.); за грудень 2020 року 15 робочих днів (за період з 01.12.2020 по 24.12.2020 p., відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р. без врахування п`ятниць 4, 11,18 та за період з 25.12.2020 по 29.12.2020 p., відповідно до наказу №427 від 21.10.2020 р. без врахування 28, 29 та без врахування 25.12.2020 р. - святковий день). Загалом 43 робочих дні.

Таким чином, формула для нарахування середньої заробітної плати за час затримки виплати заробітної плати має виглядати наступним чином:

702 грн. 11 коп. (середньоденна заробітна плата) х 43 робочих дні (кількість днів прострочення за графіком роботи підприємства) = 30 190 грн. 73 коп.

При визначенні розміру компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, суд приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення розміру відшкодування передбаченого статтею 117 КЗпП України, та вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, з огляду на наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Судом встановлено, що ДП «Завод «Електроважмаш», на час звільнення позивача, мало заборгованість по виплаті належних йому при звільненні сум у розмірі 92809 грн.78 коп.

Суд враховує, що дана заборгованість із невиплати вказаної суми була погашена 30.12.2020 року у зв`язку із видачею судового наказу виданого 22.12.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова (справа № 644/10150/20). Заява про видачу якого була подана позивачем 18.12.2020 року.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдання шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо невиплати належних при звільненні сум. При цьому суд враховує фактичне погашення заборгованості та період затримки розрахунку, а також об`єктивно над-тяжкий економічний стан підприємства. А тому виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (30190 грн.73 коп.) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000,00 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Тому позовна вимога про стягнення за статтею 117 КЗпП України, за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає частковому задоволенню у сумі 20000 грн. 00коп.

Згідно із частиною першою статті 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Фактично, вказаними положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України та практикою Європейського суду з прав людини встановлено презумпцію спричинення моральної шкоди працівнику невиплатою належних йому грошових сум.

При відшкодуванні моральної шкоди, слід врахувати, що у результаті порушення майнових прав позивача йому було спричинено окрім майнового дисбалансу ще й негативне моральне пригнічення, яке перебуває у прямій залежності від вчинку відповідача, адже тривала співпраця відповідача та позивача створила для останнього ілюзію захищеності та впевненості у своїй соціальній значимості для роботодавця, що було грубо та безпідставно перекреслено відповідною поведінкою відповідача.

Такий стан речей призвів до виникнення у позивача невпевненості в собі в питаннях пошуку роботи, спілкування з колегами тощо, крім того, породив стан тривоги, що для захисту його прав знадобиться ще значний проміжок часу його життя.

Разом із тим, з урахуванням розумності, виваженості та справедливої сатисфакції, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення її у розмірі 1000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правовничу допомогу в сумі 5000 грн., суд зазначає наступне.

За ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно п.8 ч.2 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Однак, в матеріалах справи відсутні документи та належні докази на підтвердження дійсних витрат на професійну правничу допомогу, перелік яких зазначений у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, а тому на цей час відсутні підстави для їх відшкодування.

Розподіл судових витрат в частині судового збору, суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 386 грн. 63 коп. грн. (задоволено 42,58% від суми вказаних вимог).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 95, 141, 247, 258-259, 263-265, 354, 430 ЦПК України, п. 9 ч. 1, п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ДП «Завод «Електроважмаш» (61089, м. Харків, пр. Московський, 299, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 20000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. Вказані суми зазначені з урахуванням податків і зборів, передбачених чинним законодавством при їх виплаті.

Стягнути з ДП «Завод «Електроважмаш» (61089, м. Харків, пр. Московський, 299, код ЄДРПОУ 00213121) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у сумі 386 грн. 63 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга, згідно до перехідних положень, подається до суду апеляційної інстанції через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 14.05.2021 р.

Суддя: А. К. Сітало