Справа №932/1663/21
Провадження №2-з/932/75/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Лукінової К.С.,

за участі секретаря Іванової А.Є.,

представника ОСОБА_1 адвоката Іванчика П.В.

представника ОСОБА_2 адвоката Ангелова Ю.В.

розглянувши у судовому засіданні в м. Дніпро заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко Олександра Віталіївна про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко Олександра Віталіївна про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

26.04.2021 року до канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову. В обґрунтування заяви вказав, що ОСОБА_2 незаконно здійснив відчуження квартири під час дії арешту на усе майно, накладеного ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2015 року про забезпечення позову по справі №200/22921/15-ц. 10.11.2015 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог на суму 2 520 149 грн. Для звільнення майна ОСОБА_2 з-під арешту, подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про поділ майна подружжя, згідно з умовами якого квартира та автомобіль передавались у власність ОСОБА_3 21.03.2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким було визнано договір про поділ майна подружжя дійсним, нібито укладеним 09.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Ніссан Х-трейл. Вказане судове рішення було скасовано Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.09.2020 року. ОСОБА_1 18.12.2020 року із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався, що квартира відповідача, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 вже належить на спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які набули право власності на неї за договором купівлі-продажу від 28.07.2016 року №1816, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко О.В., тобто після винесення судом ухвали про забезпечення позову. Вважає, що сам по собі факт того, що відчуження квартири відбулося в період дії заборони на відчуження, накладеної ухвали Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 10.11.2015 року по справі №200/22921/15-ц, свідчить про очевидний намір сторін приховати це майно від примусового виконання рішення суду про стягнення коштів в майбутньому. Просив забезпечити позов, шляхом: заборони ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 52,9 кв.м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер об`єкта в РПВН 37299676 до набрання законної сили рішенням у справі.

Представник ОСОБА_1 адвокат Іванчик П.В. в судовому засіданні підтримав заяву про забезпечення позову та просив задовольнити її.

Представник ОСОБА_2 адвокат Ангелов Ю.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Ознайомившись з матеріалами заяви про забезпечення позову, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Як роз`яснено п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається зі змісту заяви, доданих до неї документів та матеріалів справи, 10.11.2015 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог на суму 2 520 149 грн. Для звільнення майна ОСОБА_2 з-під арешту, подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про поділ майна подружжя, згідно з умовами якого квартира та автомобіль передавались у власність ОСОБА_3

21.03.2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким було визнано договір про поділ майна подружжя дійсним, укладеним 09.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Ніссан Х-трейл. Вказане судове рішення було скасовано Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.09.2020 року.

18.12.2020 року ОСОБА_1 із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався, що квартира відповідача, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 вже належить на спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які набули право власності на неї за договором купівлі-продажу від 28.07.2016 року №1816, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко О.В., тобто після винесення судом ухвали про забезпечення позову.

Оспорюваний договір купівлі продажу, укладений сторонами в період дії заборони на відчуження майна та після висунення вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів.

Як доказ, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають на меті продати спірне майна ОСОБА_1 надав до суду копію оголошення про продаж квартири, яке на думку ОСОБА_1 стосується вказаної квартири.

Незастосування заходу забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження майна будь-якої миті, що суттєво ускладнить подальше виконання рішення суду.

В постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.12.2020 року №760/5582/20 (61-1287св20) зазначено, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є співмірним із заявленими позовними вимогами про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Оскільки, предметом позовних вимог є визнання недійними договорів та скасування записів про реєстрацію права власності, то спосіб забезпечення позовних вимог шляхом заборони відчуження, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на вказане майно є співмірним із заявленими позовними вимогами і таким, що забезпечує захист виконання рішення у справі.

Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі за для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Аналізуючи матеріали справи і доводи заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку про наявність підстав для забезпечення позову в обраний позивачем спосіб, оскільки невжиття саме такого заходу забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся з позовом до суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання зустрічного забезпечення позову судом враховано, що позивач у встановленому законом порядку зареєстрований на території України, крім того у суду відсутні надані докази того, що майновий стан цього позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду по справі, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові, а тому обов`язок суду щодо беззаперечного застосування до повивача зустрічного зобов`язання, який передбачений випадками переліченими у ч. 3 ст. 154 ЦПК України, відсутній.

Відповідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст. 149-154, 260, 353 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко Олександра Віталіївна про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно задовольнити.

Заборонити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 52,9 кв.м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер об`єкта в РПВН 37299676 до набрання законної сили рішенням у справі №932/1663/21.

Виконання ухвали про забезпечення позову здійснюється негайно в порядку, встановленому законом для виконання судових рішень, а згідно до ч. 10 ст. 153 ЦПК України, оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя К.С. Лукінова