Справа № 517/190/21
Провадження № 2/517/92/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року смт. Захарівка

Фрунзівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тростенюка В.А.,

при секретареві Грабовій І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Захарівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в Одеській області про визнання незаконною постанови державного нотаріуса,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом в новій редакції, у якому просить визнати незаконною постанову державного нотаріуса Захарівської районної державної нотаріальної контори Романової І.С. про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право спадкування сертифікату КСП «Дружба» № 0554863 від 16.02.2000 року, яким посвідчується право на земельну частку (пай) розміром 8,7 га згідно заповіту ОСОБА_2 від 13.10.2000 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кошарка Фрунзівського району померла позивача тітка ОСОБА_2 .

Спадкодавець ОСОБА_2 заповіла сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП «Дружба» № 0554863 від 16.02.2000 року своїй племінниці ОСОБА_1 .

Оскільки, позивач брала участь в похоронах тітки в період 29-30 грудня 2003 року, тому вважає, що фактично прийняла спадщину за заповітом тітки на законних підставах на підставі на той час чинного ЦК УРСР (1963 р.).

15 жовтня 2020 року позивач звернулася до Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, постановою від 24 грудня 2020 року державний нотаріус Романова І.С. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт посвідчено особою, яка не мала таких повноважень. В тексті заповіту наявні суперечності в датах його посвідчення, оскільки словами зазначено тринадцятого жовтня двохтисячного року, а цифрами 13 жовтня 20000 р., також відсутні документи на підтвердження родинних відносин спадкоємця із спадкодавцем та реєстрації останнього місця проживання спадкодавця та заповіт не зареєстровано у Спадковому реєстрі.

Вважає, постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, незаконною та такою що суперечить чинному законодавству, тому позивач вимушена була звернулася до суду з позовною заявою про визнання незаконною постанови державного нотаріуса.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надавши заяву в якій вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи з ухваленням рішення на підставі наявних у справі доказів та просила розглядати справу без її участі.

Державний нотаріус Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області Романова І.С. у судове засідання не з`явилася попередньо надавши до суду листа в якому вказало, що вважає постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.12.2020 року за № 816/02-14 законною та такою, що відповідає законодавству, підстави для її скасування відсутні, всі мотиви та підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії викладені у вказаній постанові. Просить позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення та розглядати справу за її відсутності.

Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, тобто представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши всі докази, а також проаналізувавши нормативно-правові акти, якими регулюються вказані правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кошарка Фрунзівського району Одеської області померла - ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис за № 1 від 01.01.2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане повторно Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 04 серпня 2020 року (а.с. 36).

Після смерті ОСОБА_2 , відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» на території Карабанівської сільської ради Фрунзівського району Одеської області, розміром 8,7 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості), що посвідчено сертифікатом серії № 0554863 (а.с. 35).

За життя, спадкодавець ОСОБА_2 заповіла сертифікат на право на земельну частку (пай) КСП «Дружба» № 0554863 від 16.02.2000 року своїй племінниці ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту від 13 жовтня 2000 року (а.с.34).

15 жовтня 2020 року позивач звернулася до Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, постановою від 24 грудня 2020 року державний нотаріус Романова І.С. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки вчинити нотаріальну дію, тобто видати свідоцтво про право на спадщину, без фізичної присутності в нотаріальній конторі спадкоємця або його представника за нотаріально посвідченою довіреністю - неможливо. Позивачем до нотаріальної контори були надіслані копії документів, крім заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину. Заповіт, який був посвідчений Датій Л.М., секретарем Карабанівської сільської ради Фрунзівського району Одеської області 13.10.2000 (чи 20000) року за реєстровим № 10, не зареєстрований. В тексті заповіту зазначено дві дати його посвідчення: 13 жовтня 20000 (цифрами і словами) року та 13 жовтня 2000 року (словами), тому наявні суперечності в датах.

Крім того, в заповіті заповідач зробила особисте розпорядження стосовно саме документу, тобто заповідальний документ, а не право на земельну частку (пай). Заповіт посвідчено особою, яка не мала таких повноважень, також відсутні документи на підтвердження родинних відносин спадкоємця із спадкодавцем та реєстрації останнього місця проживання спадкодавця (а.с. 38-40).

Згідно довідки Карабанівського округу Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 13.01.2021 року № 1, тітка позивача ОСОБА_2 , 1908 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно постійно проживала і була зареєстрована до дня своєї смерті в селі Кошарка, Захарівського (Фрунзівського) району, Одеської області.

У житловому будинку, що розташований за вищевказаною адресою, спадкодавець на день її смерті проживала одна (а.с. 41).

З листа Архівного відділу Захарівської районної державної адміністрації Одеської області від 09.02.2021 року № 8 вбачається, що згідно рішення сесії Карабанівської сільської ради від 10 квітня 2000 року № 37 - ХХІІІ «Про вибори секретаря Карабанівської сільської ради народних депутатів» ОСОБА_3 була обрана секретарем сільської ради.

В рішенні сесій та виконкомом Карабанівської сільської ради, які передані на державне зберігання до архіву за 2000 рік про покладання обов`язків для здійснення нотаріальних дій на секретаря Карабанівської сільської ради ОСОБА_3 нічого не значиться (а.с. 42).

Згідно листа Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20.01.2021 року № 216/08.1-31, проведеною перевіркою у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не виявлено (а.с. 43).

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 08.04.1981 року, ОСОБА_5 вийшла заміж за ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу позивачу присвоєне прізвище « ОСОБА_7 » (а.с. 45).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 05.05.1976 року, ОСОБА_1 налодилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Карабанове Фрунзівського району Одеської області, батьками записані ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 46).

Оцінюючи встановлені обставини та правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступних положень чинного на час відкриття спадщини ОСОБА_2 Цивільного кодексу Української РСР:

спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ст. 524);

при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ст. 529);

спадкоємець прийняв спадщину , якщо він, зокрема, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (п. 1 ст. 549);

прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548).

Положення чинного на час відкриття спадщини пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, визначали, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат», та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Закону України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених 49 Закону України «Про нотаріат» на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Перевіряючи законність дій нотаріуса, суддя повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення.

Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити.

Згідно з підпунктом 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012р. за №282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Згідно з пунктом 4.13. вказаного Порядку видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 ЦК України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Згідно з пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за №282/20595 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду даної справи, позивачем не доведено суду обставини, щодо визнання незаконної постанови державного нотаріуса Захарівської районної державної нотаріальної контори Романової І.С. про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право спадкування сертифікату КСП «Дружба» № 0554863 від 16.02.2000 року, яким посвідчується право на земельну частку (пай) розміром 8,7 га згідно заповіту ОСОБА_2 від 13.10.2000 року.

Суд вважає, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Романової І.С. є законною та такою що відповідає діючому законодавству, оскільки позивачем недоліки вказані в даній постанові усунуті не були та в судовому засіданні не надано жодних належних та допустимих доказів щодо визнання незаконною постанови нотаріуса.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

З урахуванням викладеного, державним нотаріусом Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області Романовою І.С. не було допущено порушення норм законодавства, тому суд вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в Одеській області про визнання незаконною постанови державного нотаріуса - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Фрунзівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14 травня 2021 року.

Суддя: