ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/3257/20 Головуючий суддя І інстанції Колесник С. А.
Провадження № 22-ц/818/484/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із трудових правовідносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Колесник С.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ощадбанк» в особі філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» про спонукання видати наказ про звільнення та вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Харківського обласного управління АТ "Ощадбанк", та просила зобов`язати ХОУ АТ «Ощадбанк» звільнити її 18.02.2020 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення суду, оформити трудову книжку та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку; встановити судовий контроль за виконанням рішення по цій справі; стягнути на її користь судові витрати.

12 травня 2020 року позивач збільшила позовні вимоги та просила додатково стягнути з відповідача 50 000,00 грн моральної шкоди за спричинені душевні страждання

Позов з посиланням на ст. ст. 8, 43, 55 Конституції України, ст. ст. 30, 31, ч. 3 ст. 38, ст. 44, ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України, мотивовано тим, що вона з 21.11.2019 року була призначена на посаду головного економіста служби мікро-, малого та середнього бізнесу ТВБВ № 10020/0190 з посадовим окладом 11 500,00 грн наказом від 18.11.2019. Відповідно до графіку роботи відділення робочий час встановлено з 9.00 до 18.00.

Зазначила, що протягом тривалого часу на неї чинився психологічний тиск з боку заступника начальника вказаного відділення ОСОБА_2 , який полягав у тому, що позивачка не повинна була залишати робоче місце без її згоди під страхом звільнення із займаної посади. Після 18-00 год. ОСОБА_2 збирала працівників у своєму кабінету та проводила з ними «повчальні бесіди», що не входило до її професійних обов`язків. Вона мешкає у м. Мерефа та вимушена добиратися до роботи та до дому протягом близько 2-х годин в один кінець, окрім цього 03.02.2020 вона була прооперована та протягом 3-х місяців повинна спостерігатися лікарем за місцем проведення операції.

Вказує, що у результаті психологічного тиску у неї різко погіршився стан здоров`я. 12.02.2020 після чергового затримання позивачки на робочому місці після 18.00 та її відмови в подальшому залишатися на робочому місці після 18.00 год., вона 14.02.2020 вимушена була написати заяву про звільнення з наступного робочого дня, тобто з 17.02.2020.

Зауважує, що 18.02.2020 повторно написала заяву на звільнення з 18.02.2020 за ч. 3 ст. 38 КЗпП у зв`язку із забороною примусової праці на Україні (ст. 43 Конституції України). Оскільки просила звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, керівництво банку не мало права примушувати її до роботи в умовах утиску відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації». Примушування до праці в надурочний час без належного оформлення таких переробок, відсутність оплати надурочних робіт та без отримання її згоди на це вважає порушенням вимог ст. 31 КЗпП України.

За умови не проведення кінцевого розрахунку та не оформлення трудової книжки вважає, що з боку керівництва відповідача відбулось порушення її законних прав на добровільність праці і лише такої, що обумовлена трудовим договором. Жодної перевірки фактів, викладених в заявах, проведено не було.

В заяві про збільшення позовних вимог та стягнення 50 000,00 грн моральної шкоди позивачка зазначила про факти принижень з боку членів трудового колективу, поведінці співробітників відділення банку керівництвом не надано оцінки, керівник установи банку жодного разу не спромоглася її вислухати. Така бездіяльність з боку керівництва банку, на думку позивачки, свідчить про наявність дискримінації, утиску та моральних знущань по відношенню до неї, про примус її до праці, і, таким чином, про наявність підстав для стягнення моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проігноровано вимоги ст.ст.21, 22,32 КЗпП України . Вважає, що її не повідомили за 2 місяці про зміну істотних умов праці, 02.01.2020 року в порушення вимог ст.32 КЗпП України не повідомили про зміну режиму праці, а саме про відсутність у неї перерви.

Зазначає, що вона звернулась з заявою про звільнення, проте відповідачем в порушення вимог трудового законодавства заяву не було задоволено, та примушували її виходити на роботу під загрозою звільнення за прогул.

Вказує, що керівником ХОУ АТ «Ощадбанк» Сорокалітою О.В. були порушені норми права щодо санітарних правил до організації робочих приміщень та робочих місць, не усунула порушення прав позивача, та не звільнила останню, а здійснювала примус до праці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Ощадбанк» - адвокат А.М. Солдатенко просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень трудового законодавства, що підтверджується актом перевірки дотримання законодавства про працю в ТВБВ №10020/0190 філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 06.03.2020 року, яким встановлено відсутність порушень та відповідно підстав для звільнення позивачки на підставі ч.3 ст.38 КЗпП , Актом інспекційного відвідування філії Харківського управління АТ «Ощадбанк» №АВ9337/286/АВ від 25 червня 2020 року здійсненого на підстав звернення позивача, посадовими особами Держпраці, табелями обліку робочого часу, документами про встановлення позивачці ненормованого робочого дня, показаннями свідків, які були допитані в судовому засіданні.

У запереченнях на відзив ОСОБА_1 зазначає, що з боку відповідача не було усунуто порушень прав робітника, не звільнили її за ч.1 ст.36 КЗпП України, а натомість здійснювали примус до праці, про що свідчать листи відповіді на заяви позивача про звільнення.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів порушення трудового законодавства відповідачем відносно позивачки, тому і не має підстав і для відшкодування моральної шкоди.

Окрім цього зазначено, що виплата середнього заробітку за час затримки, оформлення трудової книжки та виплати вихідної допомоги є похідними від основної вимоги щодо звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому також не підлягає задоволенню

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадянина мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Заборона дискримінації гарантується Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997, відповідно до ст. 14 якої «користування правами та свободами, визначеними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою».

Стаття 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними

Відповідно до ст. 4 цього Закону його дія поширюється на такі сфери суспільних відносин, як державна служба та служба в органах місцевого самоврядування та трудові відносини, у тому числі застосування роботодавцем принципу розумного пристосування.

Позивач обґрунтовує свої вимоги відносно того, що відповідачем допускалися факти дискримінації тим, що на її звернення щодо звільнення її примушували працювати в надурочний час без належного оформлення таких переробок, відсутністю оплати надурочних робіт та без отримання її згоди на це.

Про будь - які інші ознаки дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками позивач не вказує.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Вважаючи що відповідач допускає відносно неї дискримінацію та порушує трудове законодавство позивачка подала заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України .

Відповідач не встановив фактів порушення відносно позивачки вимог трудового законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що Наказом №817-к від 18.11.2019 ОСОБА_1 призначена на посаду головного економіста служби мікро-, малого та середнього бізнесу ТВБВ №10020/0190 Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 21.11.2019.

Відповідно до заяви про прийом на роботу від 18.11.2019 ОСОБА_1 ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, умовами оплати та праці АТ «Ощадбанк».

Графіком роботи ТВБВ № 10020/0190 затвердженого наказом № 5 від 02.01.2020 для працівників відділення встановлено робочий час з 9 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., закінчення роботи з клієнтами о 17:00 годині. З метою забезпечення безперервної роботи з обслуговування клієнтів, працівникам тих відділень по яким не передбачено перерву, перерва надається протягом дня, яка носить гнучкий характер, керівником відповідної установи з урахуванням 40-годинного робочого тижня для кожного працівника (а.с.53-54,55,56).

14.02.2020 ОСОБА_1 звернулась до начальника Філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» із заявою про звільнення її з 17.02.2020 по причині систематичного порушення працедавцем (керівником) трудового законодавства України згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України та просила здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги. Конкретних порушень трудового законодавства в заяві не зазначено (а.с.68, 69).

Листом № 118.28-13/38 від 17.02.2020 ОСОБА_1 була повідомлена Відповідачем про неможливість звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку з відсутністю в заяві посилань на факти порушень трудового законодавства та їх підтверджень (а.с.70-71).

18.02.2020 ОСОБА_1 звернулась із заявою про повернення трудової книжки та проведення розрахунку. В заяві зазначила, що відповідно до вимог КЗпП України не потрібно зазначати конкретні обставини порушень законодавства про працю при звільненні за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Вона не може працювати в умовах психологічного тиску з боку заступника керуючої ТВБВ № 10020/0190 ОСОБА_2 . Незадоволення заяви про звільнення від 14.02.2020 вважає примусом до праці, що заборонено законодавством (а.с.72,73).

Листом № 118.28-13/39 від 18.02.2020 ОСОБА_1 була повідомлена про неможливість звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку з відсутністю доказів порушень трудового законодавства та створення комісії щодо перевірки її заяви (а.с.74-75).

На підставі наказу від 17.02.2020 № 271 за заявою ОСОБА_1 проведена перевірка дотримання законодавства про працю в ТВБВ № 10020/0190 філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» (акт від 06.03.2020), якою встановлено відсутність порушень та відповідно підстав для звільнення позивачки на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Про результати перевірки ОСОБА_1 повідомлена листом № 118.26-08/39 від 24.03.2020 (а.с.76,77-83,84).

Табелі обліку робочого часу ОСОБА_1 за період її роботи з 21.11.2019 по 20.03.2020 не містять відомостей про роботу позивачки в надурочний час (а.с.114-123).

Статтею 2 КЗпП України передбачено право громадян України на працю, що включає в себе одержання роботи з платою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно умов Колективного договору, прийнятого загальними зборами представників трудового колективу АТ «Ощадбанк» 10.10.2018, зареєстровано Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, реєстраційний № 255 від 23.10.2018 за необхідність періодичного виконання службових завдань понад встановлену тривалість робочого часу (ненормований робочий день), ступінь напруженості та складність і самостійність у роботі працівникам Банку надається щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю до 7 або до 5 календарних днів (п. 15.9)(а.с.57-62).

Розпорядженням по Філії Харківському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» від 28.12.2019 № 171-р «Щодо встановлення тривалості щорічних відпусток працівникам установ філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» визначено, що за посадою ОСОБА_1 - головний економіст, щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці з ненормованим робочим днем надається тривалістю 6 календарних днів (а.с.66-67).

Відповідно до п. 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку АТ «Ощадбанк» ненормований робочий день це особливий режим робочого часу, який встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу. У разі потреби ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу (ця робота не вважається надурочною)(а.с.63-65).

Відповідно до Акту інспекційного відвідування Філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» № АВ9337/286/АВ від 25 червня 2020 року, здійсненого на підставі звернення ОСОБА_1 , посадовими особами Держпраці та її територіальних органів встановити факт виконання обов`язків ОСОБА_1 в понаднормовий час на протязі двох місяців (з 13.12.2019 по 13.02.2020) під тиском заступника керуючого ТВБВ № 10020/0190 ОСОБА_2 на підставі наданих документів та інформації в ході заходів державного контролю, не можливо (а.с.205-213).

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які працюють разом з позивачкою, заперечили факти утисків, дискримінації та порушень трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 , в тому числі примусу до роботи в надурочний час.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 81 ЦПК України:

1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

2. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Всупереч процесуального обов`язку, передбаченому вказаними нормами ст. 81 ЦПК України позивач не навела фактичні дані, які об`єктивно підтверджують, що адміністрація у контексті заявлених позовних вимог діяла відносно неї за певними статусними ознаками (раса, колір шкіри, стать, мова, релігія, сексуальна орієнтація, політичні або інші погляди, національне або соціальне походження, власність тощо) по іншому, аніж з іншими працівниками, тобто що відносно неї дискримінація мала місце.

Обмеження надурочних робіт встановлено ст. 62 КЗпП України.

За матеріалами справи встановлено, що відповідач не залучав позивачку до надурочних робіт чи робіт у вихідні чи святкові дні, що підтверджується табелем обліку робочого часу.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Отже, позивач зобов`язана підпорядковуватися безпосередньому керівнику, який у свою чергу, має право контролювати виконання посадових обов`язків та дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку.

Відсутність порушень трудового законодавства підтверджується актом перевірки дотримання законодавства про працю в ТВБВ № 10020/0190 філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 06.03.2020, яким встановлено відсутність порушень та відповідно підстав для звільнення позивачки на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, Актом інспекційного відвідування Філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» № АВ9337/286/АВ від 25 червня 2020 року, здійсненого на підставі звернення ОСОБА_1 , посадовими особами Держпраці, табелями обліку робочого часу, документами про встановлення позивачці ненормованого робочого дня, показаннями свідків, які допитані в судовому засіданні.

Відтак посилання позивача на те, що дії відповідача призвели до порушення її трудових прав суд правильно визнав належним чином спростованими та безпідставними.

При розгляді справи не встановлено порушень трудового законодавства відповідачем по відношенню до позивачки, тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідач правомірно відмовив позивачці у проведенні звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди, виплати середнього заробітку за весь час затримки , оформлення трудової книжки та виплати вихідної допомоги є похідними від вимог щодо встановлення порушення трудових прав позивачки суд першої інстанції правильно виходив з того, що підстави для такого відшкодування відсутні.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом були додержані норми матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави дляперерозподілу судових витрат.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 травня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.