Справа №345/609/21
Провадження № 2/345/372/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2021 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, суд -

в с т а н о в и в :

11.02.2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно із його заявою до Калуського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби від 17.03.2020 року, в якій він просив повернути кошти, які надіслані на депозитний рахунок Калуського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби, кошти в сумі 21 715 грн. 90 коп. було зараховано на рахунок, що належить відповідачу - ОСОБА_3 . Переказ коштів підтверджується платіжним дорученням №1983 від 20.03.2020 року з відміткою Державної казначейської служби України про оплату 24.03.2020 року. Позивач зазначає, що вказані кошти були призначені для погашення боргу перед братом відповідача ОСОБА_4 , який і надав йому реквізити банківського рахунку відповідача, однак останній не передав кошти ОСОБА_4 , а навпаки склав позовну заяву від його імені про стягнення з ОСОБА_1 коштів, що підтверджується рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.10.2020 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 30 613 грн. 00 коп. Вважає, що так як жодних договірних та інших правовідносин, які б слугували підставою для перерахування відповідачу коштів між ними немає, а тому кошти є набутими безпідставно. На письмову вимогу про повернення грошових коштів одержаних без законних підстав відповідач не відреагував, у зв`язку із чим, та посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 21 719 грн. 90 коп.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять позов задоволити з наведених в позові підстав.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до нього про стягнення безпідставно набутих коштів у зв`язку із безпідставністю.

Також пояснив, що між ним і ОСОБА_4 справді були договірні зобов`язання, що полягати в домовленості придбання земельної ділянки за обумовлену суму коштів 1100 доларів США, які останній передав позивачу під розписку і стягнення яких в подальшому, як авансу у зв`язку із не укладенням договору купівлі продажу, стало предметом спору у справі №345/3337/20. Однак Позивач умисно упускає той факт, що водночас із цим, договірні зобов`язання були і між безпосередньо ОСОБА_1 та ним, що полягали у наданні коштів позивачу, щоб останній мав можливість укласти вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Вказує, що даний договір було укладено в усній формі і його предмет полягав у тому, що він, зобов`язувався надати грошові кошти ОСОБА_1 , а позивач у свою чергу повинен був перевести дані кошти на депозитний рахунок державної виконавчої служби, з метою закриття виконавчих проваджень, що обтяжували обумовлену земельну ділянку. Однак, після перерахунку коштів, позивач не зміг у повній мірі зняти обтяження із земельної ділянки, або по причині інших невідомих відповідачу обставин, ОСОБА_1 фактично відмовився в подальшому укладати Договір купівлі продажу земельної ділянки. І оскільки позивач не виконав своїх зобов`язань перед відповідачем, йому довелось повернути затрачені кошти за умовами змішаного договору, укладеного між сторонами в усній формі, про створення передумов для укладення договору купівлі продажу земельної ділянки.

На його думку, після прийняття судом рішення по справі № 345/3337/20 від 29.10.2020 року, позивач очевидно вирішив скористатися тим, що домовленості між ними носили усний характер, а передача коштів жодним документом не оформлялася, та виставити цю ситуацію з поверненням коштів йому, які і мали бути йому повернуті, як безпідставне набуття грошових коштів. При цьому, сам позивач визнає, що гроші, перераховані за його заявою відповідачу, не є його грошима. Зокрема, в заяві на ім`я начальника МРВ ДВС ОСОБА_1 чітко вказує, що повертає, а не перераховує, кошти відповідачу. При цьому у заяві не вказується сума повернення коштів, однак виходячи з фактичної суми повернутих коштів, очевидним є той факт, що ці кошти було перераховано на депозитний рахунок Калуського МРВ ДВС незадовго до написання заяви позивачем та здійснено це одним платежем. З огляду на це, відповідач вказує, що твердження позивача про помилковість перерахування ним коштів на рахунок відповідачу абсолютно не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи, як і те, що він повертав гроші ОСОБА_4 через відповідача, оскільки, такі твердження не підтверджені жодними доказами по справі і суперечать змісту рішення суду від 29.10.2020 р. по справі № 345/3337/20

Таким чином, між сторонами мали місце договірні відносини щодо створення передумов для укладання договору купівлі-продажу стосовно конкретно визначеної земельної ділянки, які, в наступному, були припинені сторонами в силу неможливості (або не бажання) позивачем до кінця виконати свою частину зобов`язань. Так як повернення коштів відбулося на підставі існуючих договірних зобов`язань, застосування ст. 1212 ЦКУ виключається, а позовні вимоги відповідно є безпідставними.

Суд, вислухавши представника позивача, позивача, відповідача,, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Калуського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби від 17.03.2020 року про повернення коштів, які надіслані на депозитний рахунок Калуського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби, вказавши, що дані кошти потрібно повернути саме ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 на його розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 в АТ «Креді Агріколь Банк» МФО 300614. В результаті чого, кошти в сумі 21 715 грн. 90 коп. було зараховано на рахунок, що належить відповідачу - ОСОБА_3 .

Переказ коштів підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №1983 від 20.03.2020 року з відміткою Державної казначейської служби України про оплату 24.03.2020 року, що також не заперечується Відповідачем.

Позивач зазначає, що вказані кошти були призначені для погашення боргу перед братом відповідача ОСОБА_4 , який і надав йому реквізити банківського рахунку відповідача, однак останній не передав кошти ОСОБА_4 , а навпаки склав позовну заяву від його імені про стягнення з ОСОБА_1 коштів, що підтверджується рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.10.2020 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 30 613 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 21 715 грн. 90 коп, позивач посилається на положення ст. 1212 ЦК України, стверджуючи, що будь-яка правова підстава для отримання вказаних коштів відсутня, між сторонами також не було будь-яких договірних відносин, які б слугували підставою для отримання відповідачем коштів від позивача.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов : а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України ).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають : 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Як встановлено судом під час розгляду справи, що також не заперечується позивачем, між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 існували договірні зобов`язання, що полягати в домовленості придбання земельної ділянки за обумовлену суму коштів 1100 доларів США, які останній передав позивачу під розписку і стягнення яких в подальшому, як авансу у зв`язку із не укладенням договору купівлі продажу, стало предметом спору у справі №345/3337/20, факти чого преюдиційно встановлені в рамках даної справи.

Водночас із цим, договірні зобов`язання були і між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що полягали у наданні коштів позивачу, щоб останній перевів дані кошти на депозитний рахунок державної виконавчої служби, з метою закриття виконавчих проваджень, що обтяжували обумовлену земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 , який має значні заборгованості перед третіми особами і не міг особисто закрити дані виконавчі провадження. Окрім цього, за умовами цієї домовленості, відповідач особисто оплатив розробку оцінки земельної ділянки, яку планувалось придбати за кошти ОСОБА_4 , підтвердженням чого є факт наявності готової документації у відповідача, яка видавалась оцінщиком уже під час оплати, що також не заперечується і позивачем. А також за спільні кошти, у нотаріуса було придбано проект договору купівлі продажу, та оплачено інші нотаріальні дії, знову ж таки, необхідні, щоб в подальшому у позивача не було жодних перешкод для продажу своєї земельної ділянки ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач визнав, що зважаючи на скрутне фінансове становище він би не зміг перерахувати на депозитний рахунок Калуського МРВ ДВС кошти в сумі понад 21 тис. грн. до того, як отримав кошти за розпискою від ОСОБА_4 , окрім як скориставшись наданими відповідачем коштами.

Таким чином, дії позивача вказують на те, що він спочатку частково виконував договірні зобов`язання, а потім, уже після повного виконання обов`язків із сторони відповідача, він відмовився закінчити укладений договір, добровільно повернувши надані йому гроші.

Слід зазначити, що недотримання сторонами вимог щодо письмової форми правочину, не має наслідком його недійсність, оскільки сторонами підтверджено наявність між ними договірних зобов`язань, на виконання укладеного усно між сторонами правочину, за аналізом вчинення відповідних конклюдентних дій.

За таких обставин слід стверджувати, що між відповідачем та позивачем мали місце договірні відносини щодо створення передумов для укладання договору купівлі-продажу стосовно конкретно визначеної земельної ділянки, які, в наступному, були припинені сторонами в силу неможливості (або не бажання) позивачем до кінця виконати свою частину зобов`язань. І хоча сума коштів, що були повернуті за заявою позивача відповідачу, є такою що повернула сторін до первісного стану, неможливо не брати до уваги той факт, що рух коштів у той момент здійснювався на підставі існуючих договірних зобов`язань, а тому, у відповідності до правових висновків ВСУ № 6-88цс13 та КЦС ВС у справі № 753/20633/15-ц, застосування ст. 1212 ЦКУ виключається.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у даній ситуації не мало місце набуття майна (грошей) від позивача до відповідача, а мало місце повернення раніше отриманих грошей в силу припинення певних договірних відносин.

З огляду на те, що вказані кошти позивачу не належали, у нього відсутня шкода у вигляді зменшення вартості майна, як і відсутнє збільшення майна у відповідача за рахунок майна позивача, адже має місце саме повернення раніше отриманих ОСОБА_1 грошей

Отже, в даних правовідносинах наявні правові підстави, так як мали місце усні домовленості між сторонами, неможливість виконання яких однією із сторін зумовила необхідність повернення усіх набутих прав та статусу таких сторін до первісного стану.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов&apos;язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Таким чином, надання відповідачем грошових коштів позивачу без оформлення відповідних документів не заборонений цивільним законом спосіб для породження між указаними сторонами договірних правовідносин.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов&apos;язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов&apos;язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання (Правовий висновок ВСУ № 6-88цс13 та КЦС ВС у справі № 753/20633/15-ц).

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122 цс 14, стаття 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов&apos;язання повернути майно потерпілому.

Як вбачається із матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Таким чином, грошові кошти не передавались у власність відповідача, їх було повернуто в рамках договору між сторонами, у зв`язку із не виконанням своїх договірних зобов`язань позивачем.

Враховуючи вищевказані норми матеріального права, незалежно від того у якій формі вчинено правочин щодо представництва (виконання доручення) у письмовій чи усній, якщо сторони за ним не оспорюють факт існування такого правочину та підтверджують факт передачі коштів в рамках його виконання, такий правочин не може вважатися недійсним чи вважатися недоведеним.

Судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, слід відмовити.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 11, 15-16, 177, 202-208, 218, 509, 526-527, 530, 628-629, 1212 ЦК України, ст. 4-5, 12-13, 81-82, 141, 211, 234, 247, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий :