Справа № 343/1786/20
Провадження № 22-ц/4808/427/21
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження Долинський РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Івано-Франківськ, заінтересована особа ОСОБА_2 на постанову про арешт майна боржника, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Долинського районного суду, постановлену головуючим суддею Керніцьким І.І. 25 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця Долинського РВ ДВС ГТУБ у Івано-Франківській області Дацьо Г.І. від 05.02.2018 про арешт майна боржника, посилаючись на те, що постанова не має ознак законності, є немотивованою, необґрунтованою та незаконною, тому підлягає визнанню неправомірною та скасуванню. Скаржник зазначив, що вказана постанова містить необґрунтовані дані, що ним не сплачувалися аліменти, а також необгрунтовано суму заборгованості, сукупний розмір якої становить 64939,5 грн, без посилання на будь-які докази. Крім того, постанова не містить обов`язкові реквізити: найменування установи - автора документа, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис. Враховуючи зазначене, просив визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 05.02.2018; визнати протиправними дії головного державного виконавця Долинського РВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області Дацьо Г.І., що проявилися у винесенні оскаржуваної постанови; визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Долинського РВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області Дацьо Г.І., що проявилися у недоведенні до його відома оскарженої постанови шляхом надсилання її копії на його адресу реєстрації місця проживання; зобов`язати суб`єкт оскарження усунути порушення.

Ухвалою Долинського районного суду від 25 листопада 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову про арешт майна боржника від 05.02.2018 відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, необґрунтованість та незаконність оскарженої ухвали. На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на аргументи скаржника, а також не застосував норми, які підлягали застосуванню, а саме статті 1, 3, 6, 8, 19, 21, 22, 41, 60, 64, 68, 129 Конституції України, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не дотримався вимог ЦПК України щодо керування судом при розгляді справи принципом верховенства права, розгляду справи відповідно до Конституції України та законів України, застосування судом інших правових актів, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З наведених підстав апелянт просить оскаржену ухвалу скасувати, а скаргу задовольнити.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві головний державний виконавець Долинського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Дацьо Г.І. апеляційну скаргу заперечила, оскаржену ухвалу вважає законною. Додатково зазначила, що апелянт на виклик державного виконавця не з`являвся, підтверджень сплати аліментів не надавав, а тому 05.02.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. Загальна сума заборгованості за аліментами згідно розрахунку від 05.02.2018 становила 64660,61 грн та розрахована відповідно до додатку №15 до Інструкції з організації примусового виконання рішень. 20.02.2018 боржник з`явився у відділ ДВС, де йому було повідомлено про суму заборгованості, а також ОСОБА_1 написано пояснення та підписано протокол про адміністративне правопорушення. Державний виконавець зазначила, що скаржник злісно ухиляється від сплати аліментів. На сьогоднішній день державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі закінчення передбаченого строку для даного виду стягнення. Заборгованість скаржника на даний час становить 177 895,77 грн. Враховуючи вказане, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно у встановленому законом порядку. Представником ОСОБА_1 подано клопотання про розгляд справи за відсутності скаржника та його представника (а.с. 71).

Статтею 450 ЦПК України встановлений доволі стислий строк розгляду судом скарги. При цьому, відповідно до ч. 2 зазначеної процесуальної норми, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, отже є правові підстави для розгляду справи за їх відсутності.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову про арешт майна боржника, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості не є предметом даної скарги, а оскаржувана постанова прийнята державним виконавцем з дотриманням встановлених законом процедури та порядку. З цим висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржена ухвала суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Долинському РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження №54297042 з виконання виконавчого листа №2-1263/2005 від 13.10.2005, виданого Долинським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дитину згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №54297042 від 13.07.2017 (а.с.15).

05 лютого 2018 року державним виконавцем Долинського РВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області Дацьо Г.І. винесено постанову про арешт майна боржника згідно якої накладено арешт на майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення (64660,61 грн) з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів (а.с. 4).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця. Відповідно до змісту скарги та заявлених вимог заявник, зокрема, не погоджувався з винесеною державним виконавцем постановою про арешт майна боржника.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Cкарга підлягає задоволенню лише при встановленні, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця прийняті або вчинені не у відповідності до вимог закону, поза межами повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника були порушені.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією України, цим Законом.

Частиною 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно ч.3 ст. 56 Закону арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (ч.4 ст. 56 Закону).

Частиною 1 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що ця Інструкція розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 7 цього розділу Інструкції передбачено, що постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Постанова підписується виконавцем та скріплюється печаткою. Постанова складається у необхідній кількості примірників, один з яких залишається у виконавчому провадженні, а інші надсилаються за належністю.

При розгляді справи суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що зміст оскаржуваної постанови повністю відповідає вказаним вище вимогам до неї та містить всі обов`язкові реквізити.

Відмовляючи у задоволенні скарги, місцевий суд виходив з того, що доводи скарги ОСОБА_1 спростовані матеріалами виконавчого провадження.

Апеляційний суд зауважує, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на заявника обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на заявника покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, саме заявник, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи скарги та спростовуються заперечення суб`єкта оскарження проти скарги, доводиться їх достатність та переконливість.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов до висновку, що доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин, що мають значення для справи, а також неправильне трактування та застосування місцевим судом процесуального закону зводяться до переоцінки доказів у справі. Заявник не навів доводів, що суд першої інстанції не здійснив дослідження та не надав оцінку зібраним у справі доказам, що унеможливило встановлення фактичних обставин у справі, які мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів апеляційний суд зауважує таке.

Згідно з частиною четвертою статті 71 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу XVI Інструкції у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону № 1404-VIII, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про необгрунтованість твердження щодо сплати ним аліментів, оскільки заявник під час розгляду справи не довів належними та допустимими доказами, що ним сплачувались аліменти, а також, що стягувач не надавала достовірних даних про сплачені аліменти.

Крім того, з матеріалів вбачається, що про розмір заборгованості ОСОБА_1 було відомо, оскільки він власноручно написав пояснення щодо наявної заборгованості, а також зобов`язувався її погашати.

Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

В частині 2 статті 71 Закону України Про виконавче провадження вказано, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний дохід якої перевищує суму перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника.

Частиною 8 ст. 7 статті 71 Закону № 1404-VIII передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом (частина перша статті 19 Закону № 1404-VIII).

Таким чином, ОСОБА_1 як сторона виконавчого провадження, мав право подавати державному виконавцю докази сплати ним аліментних платежів на виконання відповідного рішення суду, а також оскаржувати розмір заборгованості. Враховуючи, що такі докази не подавалися державному виконавцю, а також не надані суду, розмір заборгованості зі сплати аліментів у передбаченому законом порядку апелянтом також не оскаржено, а тому доводи скаржника про необгрунтованість розміру заборгованості зі сплати аліментів та незаконність постанови про накладення арешту на майно боржника не знайшли свого підтвердження.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи та застосовано процесуальні норми, в зв`язку із чим подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а оскаржену ухвалу слід залишити без змін

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду від 25 листопада 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 30 квітня 2021 року.