Справа № 428/4115/20
Провадження № 2/428/663/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

при секретарі Клименко А.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому зазначив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.02.2019 року після померлого брата ОСОБА_5 він має право власності на 1/6 частину нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Разом з ним співвласниками майна є ОСОБА_3 (донька померлого) та ОСОБА_4 (дружина померлого). Однак останні заперечують проти його проживання в спільній квартирі, він не має доступу до житла, не має можливості користуватися спадковим майном, постійно виникають спори щодо порядку користування зазначеною квартирою та доступу до неї, а тому він просить усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом його вселення та визначити порядок користування зазначеною квартирою.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, просив його задовольнити. В обгрунтування свого позову зазначив, що спадщина у вигляді 1/6 частини квартири перейшла йому від матері, яка відмовилася від спадщини на його користь. Відповідачі всіляко чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, не пускають його до спірного житла. При цьому не заперечує, що він сам віддав їм ключи від замків після похорон. За його долю відповідачі пропонували йому гроші, але ціна його не задовольнила. На пропозиції відповідачів сплатити їм за їх частки в квартирі відмовляється, мотивуючи це відсутністю грошей. Постійно звинувачує відповідачів у смерті брата, а також в тому, що всі витрати на поховання були лише з його сторони. Стверджує, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, а здають її в оренду. На даний час проживає в своєму будинку в с.Метьолкіно м.Сєвєродонецька. Із експертизою в частині відступу від долі та сплату відповідачам за надмірну площу не погоджується. Просить виділити йому 1 кімнату, а відповідачам виділити іншу.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

ОСОБА_6 (відповідач 1)в судовому засіданні пояснила, що квартира АДРЕСА_1 в 2005 році була приватизована в рівних частках її батьком ОСОБА_5 , матір`ю ОСОБА_4 та нею, їх донькою, ОСОБА_7 , тобто за кожним була встановлена 1/3 частка. Дійсно, раніше квартиру здавали в оренду, але вже більше як 1,5 року вона, її мати та її син проживають у спірній квартирі. Квартира двокімнатна і в одній кімнаті проживає мати в іншій вона і її неповнолітній син ОСОБА_8 , 2012 року народження. Вже ставало питання щодо виплати грошових коштів за частину, яка належить ОСОБА_1 , але в ціні не знайшли порозуміння. Позивач одного разу приїзжав до квартири на підпитку, але його не пустили. Вона проти вселення до квартири позивача, бо не розуміє, яким чином вони зможуть проживати разом, крім того позивач має житло, в якому він і проживає. Проти висновків експерта щодо виділення позивачу однієї кімнати. Просить відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_4 (відповідач 2) в судовому засіданні підтримала пояснення відповідача 1 і також просила відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні відповідачі запропонували позивачу сплатити їм за їх частки в квартирі і подальший перехід права власності на його користь, але позивач відмовився.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обгрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 31.05.2005 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 .

Дана квартира загальною площею 66,1 кв.м. складається з 2 кімнат житловою площею 31,90 кв.м., у тому числі: 1 кімната 16 кв.м., 2 кімната 15,9 кв.м., кухня 7,80 кв.м., ванної кімнати 3,40 кв.м., вбиральні 3,80 кв.м., коридору 12,9 кв.м, вбудованої шафи 1,6 кв.м.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті його 1/3 частку майна в квартирі прийняли у спадщину позивач та відповідач 1, які отримали по 1/6 частки майна кожний.

Висновком експерта № 7396/7397 від 04.01.2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи було встановлено, що поділити в натурі квартиру з дотриманням рівності ідеальних часток у співвідношенні 5/6 та 1/6 частки технічно неможливо, встановити порядок користування квартири, виходячи із часток співвласників технічно неможливо. Експертом було запропоновано два варіанта користування квартирою з відступом від ідеальних часток зі сплатою грошової компенсації, але сторони не погодився із таким варіантом.

Статтею 316 Цивільного кодексу України визначено - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.

Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до частини 1 статі 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК.

Стаття 321 ЦК закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Так, відповідно до ч.1 ст.364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є в спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває в спільній частковій власності, є не порядок користування квартирою, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Право на частку в праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст.364 ЦК).

Виходячи з аналізу змісту норм стст.183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) квартири, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину квартири - кімната, яка за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Право на частку в праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст.364 ЦК).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

Саме таких висновків дійшов ВСУ у постанові від 03.04.2013 року № 6-12цс13.

Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Мінімальна житлова площа згідно з Житловим кодексом України становить 13,65 м2. Крім того, законом передбачені спеціальні вимоги до окремих елементів будівлі. Зокрема, мінімальна площа спальні на 1 людину повинна бути 10 квадратів, а для 2 людей 14 квадратів.

Згідно Конвенції про права дитини 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд враховує, що у ОСОБА_3 є малолітній син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з матір`ю в спірній квартирі. Так як дитина є іншої статі (хлопчиком) і членом сім`ї ОСОБА_3 він має право проживати на її території та потребує окремої кімнати.

З урахуванням того, що позивач не погоджується із висновками експертизи щодо сплати компенсації при виділенні йому відокремленої кімнати у спірній квартирі, не бажає сплати відповідачами на його користь компенсації за його частку в квартирі, не бажає сплачувати за долі відповідачів із переходом у його власність всієї квартири, суд приходить до висновків, що між сторонами існують негативні відношення і позивач в будь-якому разі намагається створити обставини негативного впливу на моральний стан відповідачів. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що позивач має інше житло, за компенсацією за користування його часткою до відповідачів не звертався.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265,268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Шубочкіна