Справа № 2-358/2006
Провадження № 4-с/486/7/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.

при секретарі Деменко К.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області скаргу представника боржника ОСОБА_1 , який звернувся в інтересах боржника ОСОБА_2 на постанови державного виконавця Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у праві користування вогнепальною мисливською зброєю, у праві полювання, у праві керування транспортними засобами, про накладення арешту на грошові кошти, про накладення арешту на майно,

учасники справи: боржник ОСОБА_2 , представник боржника ОСОБА_3 , представник боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_4 , Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)

ВСТАНОВИВ:

30 березня 2021 року представник боржника ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо встановлення тимчасових обмежень праві виїзду за межі України, у праві користування вогнепальною мисливською зброєю, у праві полювання, у праві керування транспортними засобами, про накладення арешту на грошові кошти, про накладення арешту на майно. В скарзі зазначив, що на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 травня 2006 року у справі №2-358/2006 з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 травня 2006 року і до повноліття дитини.

На підставі рішення суду 14 липня 2020 року був виданий виконавчий лист і 15 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження.

Представник боржника посилається на те, що державним виконавцем невірно нарахована заборгованість зі сплати аліментів за три роки, що передують пред`явленню виконавчого листа, оскільки у той час стягувач фактично відмовилась від стягнення аліментів, а також на те, що боржник сплачує поточні платежі. Окрім цього зазначає, що звернувся до суду із позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Посилаючись на зазначені обставини, просить скасувати постанови про накладення тимчасових обмежень та арешту.

Боржник в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, причини не явки суду невідомі.

Представник боржника ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав скаргу, суду надав пояснення, ідентичні змісту скарги. Боржник звернувся з позовом до стягувача про звільнення від сплати аліментів, судове рішення по справі ще не ухвалено.

Представник боржника ОСОБА_3 в судовому засіданні скаргу підтримала, суду пояснила, що боржник перераховує частково аліменти у розмірі 1000 грн. щомісячно, на даний час працює за кордоном.

Стягувач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги, суду пояснила, що рішення про стягнення аліментів було ухвалене у 2006 році, виконавчий лист був пред`явлений нею до виконання, проте через примирення з боржником і спільне проживання вона відкликала виконавчий лист. Проте у 2017 році боржник припинив забезпечувати сім`ю, тому вона у 2020 році звернулася до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа і повторно пред`явила його до виконання, при цьому заявивши вимогу про стягнення заборгованості за три попередні роки. Не заперечує, що в лютому, березні та квітні боржник сплатив по 1 тисячі гривень аліментів.

Старший державний виконавець Зубко Н.Ю. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги, зазначивши, що діяла у повній відповідності до заяви стягувача та вимог ст.194-195 Сімейного кодексу України.

Вислухавши учасників справи, дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 травня 2006 року у справі №2-358/2006 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 травня 2006 року і до повноліття дитини /а.с.10/.

На виконання вказаного судового рішення судом 30 травня 2006 року був виданий виконавчий лист /а.с.11/.

02 червня 2020 року стягувач ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про видачу виконавчого листа /а.с.16/, ухвалою суду від 22 червня 2020 року заява була задоволена /а.с.35/.

Як вбачається із постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, постановою від 15 вересня 2020 року ВП №63017431 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-358/2006, виданим 14 липня 2020 року.

16 грудня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, рішення у справі не прийнято.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Зубко Н.Ю., заборгованість боржника ОСОБА_2 перед стягувачем ОСОБА_4 по аліментам за вказаним виконавчим листом за період з 01 січня 2017 року по березень 2021 року становить 182676,80 гривень, при цьому заборгованість по аліментам нараховано відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки станом на 16 березня 2021 року сукупний розмір заборгованості по аліментам перевищив сукупний розмір заборгованості за шість місяців, державний ОСОБА_6 , посилаючись на приписи ст. ст. 11, 71 Закону України «Про виконавче провадження», прийняла 16 березня 2021 року та 17 березня 2021 року оскаржувані постанови.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Розглядаючи по суті порушені боржником в скарзі питання, з наданням правової оцінки заявленим вимогам, суд зазначає наступне.

Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначається законом - ст. 79-91, 194-197 СК України та статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Згідно ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників. Особливості виконання рішень про стягнення аліментів передбачені розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5, відповідно до якої - виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника; розрахунок заборгованості - обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 26 постанови від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» звертає увагу судів на те, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, або у позовному провадженні.

Можливість, правильність та правомірність розгляду по суті скарг на дії державного виконавця, зокрема щодо законності здійсненого ним обрахунку заборгованості за аліментами, підтверджується і практикою касаційної інстанції (постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 2-1071/05, провадження № 61-1512св17).

Суд акцентує увагу, що в межах провадження скарги на дії державного виконавця щодо механізму обчислення заборгованості у даній справі не визначається певний розмір, оскільки незгода з нарахуванням заборгованості в конкретній грошовій сумі, тобто оспорювання цієї суми заборгованості, є підставою для звернення особи із позовом в порядку позовного провадження, що і було здійснене боржником.

За змістом ст. 129, 129-1 Конституції України, та у відповідності до ст. 18 ЦПК України, судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов`язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню. Судом встановлено, що ОСОБА_2 достовірно знав про судове рішення про стягнення з нього аліментів, однак належним чином його не виконував.

Суд враховує, що ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Закон України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» визначав охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Отже, законодавством встановлено презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати. Крім того, це є підставою для застосування до платника аліментів відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

Обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, справа 465/1735/14-ц).

Суд звертає увагу, що фактично доводи боржника та його представників зводяться до спростування вини в утворенні заборгованості по аліментам.

Згідно ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Таким чином дане питання не є предметом розгляду даної справи, воно розглядатиметься судом в рамках цивільної справи за позовом боржника №486/1858/20.

Суд акцентує увагу, що державний виконавець при розрахунку заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів не може вирішувати питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості (п. 26 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 26 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»).

Відповідно до ч. 2 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Зі змісту розрахунку вбачається, що державний виконавець визначає заборгованість за аліментами, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 195 СК України. Розмір середньої заробітної плати працівника визначений на офіційному сайті Головного управління статистики Миколаївської області (відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування). Нарахований державним виконавцем розмір аліментів у розрахунку відповідає 1/4 частині відповідної середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року N 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби необхідно враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 вказаного Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 вказаного Закону).

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

За таких обставин постанови державного виконавця від 16 березня 2021 року та 17 березня 2021 року прийнято правомірно, оформлені відповідно до вимог пункту 7 розділу 1 «Загальні положення», пункту 6 розділу 15 «Про особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень (містить відомості про дату пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, розмір суми заборгованості, яка утворилась після пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом враховано, що боржником та його представниками в судовому засіданні не надано жодних доказів на підтвердження вимог, викладених у скарзі, окрім цього, як вбачається із розрахунку заборгованості, достеменно знаючи про свій обов`язок утримувати дитину, боржник виконував його неналежним чином та не в повному обсязі, перерахувавши аліменти лише за останні два місяці в розмірі меншому, ніж передбачено законом.

Суд, підсумовуючи викладене, перевіривши чи діяв державний виконавець відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України; з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення відповідних дій; безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця дія, своєчасно, тобто протягом розумного строку, приходить до переконання, що скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню за викладених вище обставин.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись 449, 450, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Представнику боржника ОСОБА_1 , який звернувся в інтересах боржника ОСОБА_2 відмовити повністю в задоволенні скарги на постанови державного виконавця Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у праві користування вогнепальною мисливською зброєю, у праві полювання, у праві керування транспортними засобами, про накладення арешту на грошові кошти, про накладення арешту на майно.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г. А. Далматова