Справа № 206/5525/20
Провадження № 2/206/278/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, -

І. Стислий виклад позиції представника позивача та заперечень відповідача.

У урахуванням уточненої позовної заяви, представник позивача зазначив, що між позичальником - ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 23.09.2008 був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 36896,00 дол. США зі сплатою 15,0% річних. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані від позивача кредитні кошти на підставі Кредитного Договору № 0 від 23.09.2008. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти на загальну суму 36896,00 дол. США. 20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/12, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 0 від 23.09.2008 року. 01.08.2018 ТОВ «Кредекс Фінанс» змінило назву на ТОВ «Вердикт Капітал», в зв`язку з чим, ТОВ «Вердикт Капітал» виступає правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Кредекс Фінанс». Таким чином, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» наділено правом грошової вимоги до відповідачів, а ПАТ «УкрСиббанк» втратив такі права. За період користування кредитними коштами, позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з позичальника станом на 16.10.2020 становить 96698,31 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16.10.2020 становить 2740091,67 грн. з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 32682,14 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16.10.2020 становить 926097,46 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 18234,37 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16.10.2020 становить 516698,23 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 42249,24 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16.10.2020 становить 1197195,59 грн.; залишок заборгованості по пеням і штрафам - 3532,56 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16.10.2020 становить 100100,38 грн. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані від ПАТ «УкрСиббанк» кредитні кошти на підставі Кредитного Договору № 0 від 23.09.2008. Діюче законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття й виконання виконавчого провадження. Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України. З огляду на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів отриманих на підставі Кредитного договору № 0 від 23.09.2008, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 16.10.2020 становить 266028,02 грн., яка складається з трьох відсотків річних - 83440,69 грн. та нарахованої пені за подвійною обліковою ставкою - 182587,33 грн. Вказані суми разом з понесеними витратами на сплату судового збору у розмірі 3990,42 грн. та витратами на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн., представник позивача просив стягнути з відповідача (а.с. 2-7, 74-75, 76-81).

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву згідно змісту якого останній зазначив, що позивач вводить суд в оману, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» ще у 2010 році звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська та стягнув з ОСОБА_2 та його дружини солідарно заборгованість за кредитним договором № 0 від 23.09.2008 у розмірі 300539,82 гривень (Справа № 2-1423/10). 19 березня 2014 року позивач, який на той час мав назву ТОВ «Кредекс Фінанс» звертався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого ПАТ «УкрСиббанк». Його заява була задоволена. Таким чином, за договором факторингу ПАТ «УкрСиббанк» не міг передати більше прав, ніж мав за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-1423/10, а саме: 300539,82 гривень. Намагання нарахувати 3% річних та пені, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на уявну суму боргу у доларах США є взагалі необґрунтованим, оскільки, по-перше, сума боргу була визначена рішенням суду по справі № 2-1423/10, а саме 300539,82 гривень, по-друге, облікова ставка НБУ є ставкою кредитування у національній валюті - гривні, та не може застосовуватись до боргу у іншій валюті, по-третє, між відповідачем та позивачем не існує договірних зобов`язань, як визначив сам позивач у 2014 році, він прийняв права кредитора - ПАТ «УкрСиббанк» по справі № 2-1423/10 та став стягувачем у виконавчому провадженні. Щодо строків позовної давності, то загальний строк позовної давності складає 3 роки, в межах яких ПАТ «УкрСиббанк» і звернулось до суду по справі № 2-1423/10. Будь-які домовленості та договори між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» не могли змінювати або встановлювати нові строки позовної давності за договором кредитування № 0 від 23.09.2008. Крім того, звертаючись до суду у 2014 році позивач підтвердив, що був обізнаний та заявив свої права, замінивши сторону стягувача у виконавчому провадженні. Таким чином, будь-які вимоги, що витікають з кредитного договору № 0 від 23.09.2008 та не були заявлені у справі № 2-1423/10 - сплили. В зв`язку із чим, відповідач просив застосувати до позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення 266028,02 грн. строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 110-111).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

11.12.2020 представником позивача подано до суду позовну заяву з додатками. Разом з позовною заявою подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 1-67).

16.12.2020 постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху (а.с. 71).

21.01.2021 представником позивача, на виконання ухвали судді від 16.12.2020, подано до суду заяву про усунення недоліків з додатками (а.с. 74-90).

26.01.2021 у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 26.02.2021 (а.с. 92).

26.02.2021 судове засідання було відкладено на 25.03.2021 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 102).

23.03.2021 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив з додатками (а.с. 107-113).

25.03.2021 судове засідання відкладено на 15.04.2021 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 114).

15.04.2021 судом закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, проведено розгляд справи по суті та досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 127).

15.04.2021 складено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Між позичальником, яким є ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», 23.09.2008 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 36896,00 дол. США зі сплатою 15,00% річних, строком до 22.09.2015 (а.с. 9-10).

17.12.2009 АКІБ «УкрСиббанк» було направлено ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту від 23.09.2008 (а.с. 118-120).

17.12.2010 Самарським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-1423/10 за позовом Публічного акціонерного товариство «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов було задоволено та солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання спожитого кредиту № 0 від 23.09.2008 в сумі 300539,82 грн., судовий збір в сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. (а.с.121-123).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2011, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2010 по справі № 2-1423 залишено без змін (а.с. 124-126).

20.04.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило на ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за вищевказаним договором кредиту № 0 від 23.09.2008 (а.с. 41-45).

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» за № 01/08-2018 від 01.08.2018 «Про перейменування ТОВ «Кредекс Фінанс» на ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Кредекс Фінанс» змінило назву на ТОВ «Вердикт Капітал» у зв`язку з чим, ТОВ «Вердикт Капітал» виступає правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Кредекс Фінанс» (а.с. 52-53).

Згідно розрахунку заборгованості, розрахунок 3 % річних здійснюється на суму боргу у розмірі 32682,14 доларів США, що становить 926097,46 грн. з 16.10.2017 по 16.10.2020 та становить 83440,69 грн., розрахунок пені здійснюється у розмірі подвійної ставки НБУ з 16.10.2019 по 16.10.2020 з суми боргу у розмірі 32682,14 доларів США, що становить 926097,46 грн. (а.с. 34, 35).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2014, замінено сторону виконавчого провадження, стягувача - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» з виконання виконавчих листів по справі № 2-1423/10, виданих 10 січня 2012 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання спожитого кредиту № 0 від 23.09.2008 в сумі 300539,82 грн., судового збору в сумі 1700 гривень та витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень - на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (а.с. 112-113).

IV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд відхиляє в якості доказів копії: графіку платежів до договору, графіку погашення кредиту та виписки по кредитному договору (а.с. 11-14, 15-17, 26-33), оскільки дані копії виготовлені в такій якості, що людським оком не можливо розібрати цифри та підписи, які містять ці документи.

Також суд відхиляє в якості доказу додаткову угоду № 1 до договору споживчого кредиту № 0 від 23.09.2008, укладену 18.02.2008 між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (а.с. 22), оскільки дата укладення цієї угоди передує даті укладенні договору, що неможливо, оскільки угода змінювала умови договору, який ще не було укладено.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача та відповідачем щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, сума наданого кредиту, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, розмір і порядок нарахування штрафу та пені повинні бути передбачені у письмовому договорі.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України (норми про договір позики застосовуються до кредитних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений висновок зроблений з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.02.2019 в справі № 175/4753/15-ц.

Строк дії кредитного договору № 0 від 23.09.2008 відповідно до п. 1.2.6 визначений до 22.09.2015.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Банк скористався наданим йому правом вимоги дострокового повернення кредиту та звернувся спочатку з досудовою вимогою до ОСОБА_1 , а потім з позовною заявою до Самарського районного суду м. Дніпропетровська, за результатами розгляду якої суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання спожитого кредиту № 0 від 23.09.2008 в сумі 300539,82 грн.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд доходить висновку, що у зв`язку із пред`явленням вимоги до відповідача банком, позивач, у відповідності до приписів ст. 1048 ЦК України, втратив право нараховувати договірні проценти та неустойку. Зважаючи на вказане суд доходить висновку, що підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача пені за подвійною обліковою ставкою НБУ відсутні, а тому в позові в цій частині слід відмовити.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Застосовуючи норми частини 2 статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, суд враховує сталу практику Верховного Суду щодо застосування цієї статті, зокрема, висновки, наведені у таких постановах Верховного Суду.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020, справа № 912/1120/16).

Тобто грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Зазначений висновок зроблений на основі правової позиції, викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018, справа № 686/21962/15-ц.

Судом встановлено, що зобов`язання із повернення боргу за кредитним договором трансформувалось в зобов`язання із виконання судового рішення про стягнення боргу, оскільки Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 23.09.2008 був припинений достроково за ініціативою банку.

Суд також враховує правову позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 по справі № 127/15672/16-ц, згідно якої до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

А тому, підстав для застосування строків позовної давності, про що просив відповідач у суду, не має.

Втім, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2010 визначено розмір заборгованості за вказаним кредитним договором, а саме 300539,82 грн., на яку і слід було нараховувати 3 % річних згідно приписів статті 625 ЦК України.

Натомість, як вбачається за договором № 05/12 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 20.04.2012 позивачу відступлено вимогу на суму 32862,14 доларів США - заборгованість за основною сумою боргу (у валюті кредиту) станом на 11.06.2012 та 18234,37 доларів США - заборгованість за відсотками (у валюті кредиту) станом на 11.06.2012.

Отже вбачається, що після прийняття наведеного рішення суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості відбулось додаткове нарахування заборгованості на підставі умов договору кредиту, що не відповідає вимогам чинного законодавства та суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

За таких умов суд вважає, що нарахування трьох відсотків річних від простроченої суми має відбуватись за вказаний позивачем період на суму боргу визначену рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2010 в розмірі 300539,82 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого порушеного права, адже позивач здійснив розрахунок 3% річних не з суми боргу за рішенням суду у національній валюті, а з суми боргу у іноземній валюті, що є невірним.

При цьому, з наданого суду ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунку заборгованості відповідача не можливо встановити дійсний розмір 3% річних, а суд не в праві за принципом змагальності та диспозитивності самостійно здійснювати розрахунок таких сум без наявності достатніх вихідних даних та сум.

Крім того, позивачем не доведено належними доказами наявність боргу у розмірі 32862,14 доларів США - заборгованість за основною сумою боргу, оскільки копія виписки по кредитному договору була відхилена судом, з підстав зазначених у розділі IV.

Також, позивачем не долучено жодного доказу та не заявлено клопотання про витребування доказів на підтвердження того, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2010, яким стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання спожитого кредиту № 0 від 23.09.2008 в сумі 300539,82 грн. не виконується або виконується неналежним чином, тобто доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Окрім того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2010 стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , при цьому дані вимоги пред`являються лише до ОСОБА_1 без будь-якого обґрунтування цих обставин.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмолено повністю, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3990,42 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 253, 256-257, 260, 551, 554, 559, 625, 633, 634, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 95, 134, 137, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 26.04.2021.

Головуючий суддя: К.С. Маштак