ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2637/20 Головуючий суддя І інстанції Білінська О. В.
Провадження № 22-ц/818/2471/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м.Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Білінської О.В., по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 49338,46 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 13.08.2007 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6/4/2007/840-К/511, відповідно до якого Банк надав кредит в розмірі 22 500,00 доларів США зі строком повернення до 12.08.2037. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 13.08.2007 між Банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 6/4/2007/840-П/512, згідно якого ОСОБА_2 поручається перед Банком за виконання зобов`язання за кредитним договором.

20.09.2019 між ПАТ КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Гефест» укладено Договір № GL3N24068 про відступлення прав вимог.

Оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, позивач звернувся до суду відповідно до ст. 625 ЦК України з позовом про стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, відповідно до наведеного розрахунку: період прострочення з 23.04.2017 року по 24.04.2020 року: 3% річних - 49338,46 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ Фінансова компанія «Гефест» вважає рішення суду необґрунтованим, безпідставним та незаконним, на підставі чого просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вказано, що суд не взяв до уваги, що розмір заборгованості відповідачів був встановлений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у процедурі ліквідації банку, після чого за результатами публічних торгів (аукціоні) позивач набув право вимоги за цими боргами, їх розмір вказаний у Додатку № 1 до договору № GL3N24068 про відступлення прав вимоги від 20.09.2019, який підписано уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ Надра» Білою І.В.

Зазначено, що у даному випадку позовна давність до вимог про стягнення 3 процентів річних не спливла, оскільки ці вимоги грутуються на ст. 625 ЦК України і не є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.01.2019 по справі № 922/175/18, від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має застосовуватися в цій справі. Суд першої інстанції також помилково прирівнявши заявлені вимоги про стягнення 3 процентів річних до неустойки зазначив про скорочений однорічний строк позовної давності, що не відповідає правовій позиції, яка була викладена у постанові Верховного Суду при розгляді справи № 922/175/18, в якій було розмежовано зміст та характер 3 % річних, які не є неустойкою у розумінні статті 549 ЦК України.

У письмову відзиві відповідач ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ ФК «Гефест».

На обґрунтування вказав, що він не був повідомлений про відступлення права вимоги за його кредитним договором. Позовна заява та додатки до неї не містить достатніх доказів, що підтверджують виникнення у позивача набуття права вимоги. Крім того, позов не містить доказів того факту, що за кредитним договором існує заборгованість саме в сумі, яку зазначає позивач, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Зауважує, що валютою зобов`язання є долар США, а тому позивач безпідставно розрахував заборгованість у гривні. Також, відповідач зазначає, що кредитором пропущено строк позовної давності, тому вимога про стягнення 3% річних не може бути стягнута. Крім цього, позов не містить відомостей щодо отримання поручителем ОСОБА_2 повідомлення від кредитора про виконання зобов`язань за кредитним договором, тому позивачем не доведено факт виникнення зобов`язань у поручителя.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми цивільного процесуального права, та з огляду на зміст та характер спірних правовідносин судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що не перешкоджає її розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов товариства є недоведеним.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що 13.08.2007 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6/4/2007/840-К/511, відповідно до якого Банк надав кредит в розмірі 22 500,00 доларів США зі строком повернення до 12.08.2037.

13.08.2007 між Банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 6/4/2007/840-П/512, згідно якого ОСОБА_2 у солідарному порядку поручається перед Банком за виконання зобов`язання за кредитним договором.

20.09.2019 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено Договір №GL3N24068 про відступлення права вимоги відповідно до п.п.1.1. якого Банк - «КБ «Надра» відступає Новому кредитору - ТОВ «ФК «Гефест» належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатку №1 Договору.

Таким чином, ТОВ «ФК «Гефест» за договором купівлі-продажу майнових прав є правонаступником усіх прав та обов`язків первісного кредитора за кредитним договором. Усі дії, вчинені первісним кредитором, є обов`язковими для правонаступника так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Ч.1 ст.554 ЦК України встановлено, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі ст.ст.525,526,530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При обрахунку 3% річних за основу береться розмір простроченої суми, яка визначена у договорі, чи судовому рішенні, а не її еквівалент у валюті України.

Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження№14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Крім того, відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) після спливу визначеного договором строку кредитування, право кредитодавця на нарахування передбаченої договором, зокрема, пені за порушення строків повернення кредиту та нарахованих процентів припиняється, а кредитодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення пені та 3% річних, не врахував вказані норми матеріального права та умови кредитного договору, погоджені сторонами.

У постанові Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Тобто, з огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення 3% річних за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «ФК Гефест» звернулось до суду поштою 24.04.2020 року, що підтверджується конвертом про направлення позовної заяви до суду, отже, належний трирічний строк розрахунку 3 % річних становить період часу з 23.04.2017 по 24.04.2020.

Перевіривши розрахунок ТОВ «ФК Гефест» щодо заявлених до стягнення 3 % річних, суд апеляційної інстанції встановив, що він є вірним, а тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 щодо спливу трирічного строку позовної давності, про що ним було заявлено у відзиві на позов (а.с.39-42).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Позивач у своєму позові просив суд стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №6/4/2007/840-К/511 від 13.08.2007 у розмірі 49338,46 грн за останні три роки з 23.04.2017 по 24.04.2020 року.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконали, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з них на користь ТОВ «ФК Гефест» трьох процентів річних за період з 23 квітня 2017 року по 24 квітня 2020, тобто за три роки до звернення до суду з позовом, що дорівнює 49338,46 грн які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Належних і допустимих доказів на спростування цих висновків апелянт не надав. Крім того, за змістом ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України в результаті заміни кредитора у зобов`язанні відповідно до укладеного в результаті аукціону (публічних торгів) боргових активів банку ТОВ «ФК Гефест» у повній мірі набула права вимоги у повному обсязі заявлених позовних вимог за договором кредиту та поруки. При цьому така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Оскільки у справі відсутні відомості та докази про те, що відповідачі виконали свої зобов`язання, з приводу яких судом був розглянутий спір, перед первісним кредитором - банком, - колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що відповідачі не були повідомлені про заміну кредитора та не отримали досудової вимоги про погашення заборгованості, що у даному випадку не було обумовлено договором кредиту та поруки, що в цілому не вплинуло на обсяг та підстави визначеного судом у оскарженому рішенні суду обов`язку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що правових підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК Гефест» трьох процентів річних в розмірі 49338,46 грн у суду першої інстанції не було.

Таким чином доводи скарги знайшли своє підтвердження, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду та ухвалює нове про задоволення позову повністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, позовні вимоги задоволено повністю, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2102,00 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн, а всього в розмірі 5255,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест».

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» - задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2020 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (, 01042, м.Київ, вул.Брановицького Ігоря, б.3) 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №6/4/2007/840-К/511 від 13.08.2007 у розмірі 49338,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (, 01042, м.Київ, вул.Брановицького Ігоря, б.3) судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2102,00 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3153,00 грн, а всього в розмірі 5255,00 грн, по 2 627,50 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 травня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.