ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 643/2226/19

провадження № 22ц/818/4644/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (правонаступник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2021 року в складі судді Харченко А.М.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (правонаступник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 04-00 години ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Київ - Харків - Довжанський» зі сторони м. Києва в напрямку м. Харкова зі швидкістю приблизно 90 км/год. У цей час йому в зустрічному напрямку по своїй смузі руху рухався вантажний автомобіль по типу «фура», а за ним легковий автомобіль, який не встановлено. При зближенні вказаний невстановлений легковий автомобіль раптово став виконувати маневр обгону вказаного вантажного автомобілю. При цьому він виїхав на смугу руху автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , перетнувши суцільну смугу дорожньої розмітки, яка розмежовувала зустрічні напрямки руху. ОСОБА_2 через такі неправомірні дії невстановленого водія, перебуваючи в стані аварійної обстановки, намагаючись уникнути зіткнення з цим автомобілем, застосував маневр вправо, внаслідок чого сталося контактування автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з металевою дорожньою огорожею, яка розташовувалась повздовж правої межі проїзної частини.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди її син, який був пасажиром автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 був травмований та доставлений до обласної клінічної лікарні м. Харкова, де від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Вказала, що за фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження №003315 від 28 серпня 2015 року та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України. Однак, постановою про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2016 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю у діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Зазначила, що у результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та наслідків від неї їй як матері загиблого завдано шкоди.

Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/7076480.

Вказала, що 28 березня 2018 року її представник повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, а саме: відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника - 21 080,35 грн, відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою, - 7308,00 грн. Вказані документи відповідач отримав 19 квітня 2018 року.

Проте, 27 квітня 2018 року страховиком прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки згідно постанови про закриття кримінального провадження вина водія автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди відсутня, а тому цивільно-правова відповідальність страхувальника за полісом №АІ/7076480 від 08 квітня 2015 року не настала.

Зазначила, що до настання дорожньо-транспортної пригоди сім`я загиблого ОСОБА_3 складалась лише з неї та його батька ОСОБА_4 . Дружини та дітей у загиблого не було.

Вказала, що розмір моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , їй як його матері, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у 2015 році, становить 7308,00 грн., що визначається шляхом поділу загального розміру такого відшкодування на кількість осіб, які мають право на його отримання.

Зазначила, що у Комунальному підприємстві «Ритуал» вона придбала товари ритуального походження та організацію поховання загиблого вартістю 950,35 грн. За виготовлення та встановлення пам`ятника, огорожі та фотографії вона сплатила фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 16 330,00 грн. Отже, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на день дорожньо-транспортної пригоди та ліміту страхового відшкодування з витрат на поховання і на спорудження надгробного пам`ятника, встановленого законом, розмір страхового відшкодування, пов`язаного із витратами на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, становить 14 616,00 грн.

Крім того, з відповідача підлягають стягненню пеня, інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 28 квітня 2018 року по 11 лютого 2019 року.

Просила стягнути з відповідача на її користь 7 308,00 грн страхового відшкодування, пов`язаного із завданням моральної шкоди; 14 616,00 грн страхового відшкодування, пов`язаного із витратами на поховання та встановлення надгробного пам`ятника; 6145,93 грн пені за прострочення виплати страхового відшкодування; 522,57 грн - 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування; 1136,18 грн інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування; 10 400,00 грн витрат на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на її користь страхове відшкодування, пов`язане із завданням моральної шкоди 7308,00 грн; страхове відшкодування, пов`язане із витратами на поховання та встановлення надгробного пам`ятника 14 616,00 грн; пеню за прострочення виплати страхового відшкодування - 6145,93 грн; три відсотка річних за прострочення виплати страхового відшкодування - 522,57 грн; інфляційні втрати за прострочення виплати страхового відшкодування - 1136,18 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 10 400,00 грн; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» судовий збір в доход держави 1132,21 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що у діях водія ОСОБА_2 , страховиком якого він є, порушень Правил дорожнього руху не встановлено. Шкоду заподіяно водієм невстановленого транспортного засобу, тому вона має відшкодовуватися за рахунок коштів МТСБУ. Застосування норм статей 1187 та 1188 ЦК України до спірних правовідносин є неможливим. Навіть у випадку наявності підстав для висновку, що відповідальними за заподіяння шкоди є два водії, розмір страхового відшкодування має визначатися шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб. З копій рахунків-замовлень Комунального підприємства «Ритуал» вбачається, що замовником є не позивачка, а ОСОБА_4 . З чеку на суму 950,35 грн неможливо встановити, що ці витрати понесені позивачкою. Докази витрат позивачки на спорудження надгробного пам`ятника є неналежними. До страховика не було подано документів для підтвердження витрат на поховання, отже він не мав підстав для виплати. Суд першої інстанції необґрунтовано не застосував позовну давність, оскільки позивачка звернулась до суду з позовом більше ніж через три роки після дорожньо-транспортної пригоди. Також, судом безпідставно стягнуто витрати на професійну правничу допомогу, оскільки договір про надання правничої допомоги представником позивачки укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Автопоміч», яка не є адвокатським об`єднанням чи бюро. Судові витрати не співмірні зі складністю справи, об`ємом виконаних робіт, часом, витраченим на виконання робіт, і ціною позову.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шкоду позивачці завдано у зв`язку зі смертю її сина як пасажира у дорожньо-транспортній пригоді, яка трапилась за участі двох автомобілів, тому вона має відшкодовуватися незалежно від вини водія одного з транспортних засобів його страховиком як солідарним боржником.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 04-00 години ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Київ - Харків - Довжанський» зі сторони м. Києва в напрямку м. Харкова зі швидкістю приблизно 90 км/год. Рухався в районі 453 км + 900 м вказаної автодороги, яка була суха, на території Харківського району Харківської області, на його автомобілі було включене ближнє світло фар. В цей час йому в зустрічному напрямку по своїй смузі руху, ближче до центру дороги, рухався вантажний автомобіль по типу «фура», з включеним ближнім світлом фар, а за ним також в попутному напрямку рухався легковий автомобіль, який не встановлено, з включеним ближнім світлом фар. При зближенні вказаний невстановлений легковий автомобіль раптово став виконувати маневр обгону вказаного вантажного автомобілю, при цьому виїхав на смугу руху автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , перетнувши суцільну смугу дорожньої розмітки, яка розмежовувала зустрічні напрямки руху. ОСОБА_2 через такі неправомірні дії невстановленого водія, перебуваючи в стані аварійної обстановки, намагаючись уникнути зіткнення з цим автомобілем, застосував маневр вправо, внаслідок чого сталося контактування автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з металевою дорожньою огорожею, яка розташовувалась повздовж правої межі проїзної частини.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 був травмований та доставлений до обласної клінічної лікарні м. Харкова, де від отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а. с. 9 том 1).

26 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та Комунальним підприємством «Ритуал» укладено договір-замовлення № 628 на організацію та проведення поховання ОСОБА_3 (а. с. 18 том 1).

З рахунку-замовлення №001037 від 26 серпня 2015 року, рахунку-замовлення №001569 від 27 серпня 2015 року та квитанції №53 від 27 серпня 2015 року вбачається, що придбано у Комунального підприємства «Ритуал» товари ритуального походження та організацію поховання загиблого на загальну суму 950,35 грн (а. с. 15-18).

За виготовлення та встановлення пам`ятника, огорожі та фотографії сплачено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 16 330,00 грн, що підтверджується договором про виготовлення виробу № б/н від 12 квітня 2016 року, накладною від 01 червня 2016 року та товарним чеком № б/н від 21 червня 2016 року (а. с. 19-22, 96 том 1).

За фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження №003315 від 28 серпня 2015 року та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України (а. с. 7 том 1).

Постановою про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2016 року старшого слідчого з особливо важливих справ Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції Мережко О.О. кримінальне провадження №003315 закрито у зв`язку з відсутністю у діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення (а. с. 8 том 1).

Вказаною постановою встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1, сталася внаслідок грубого порушення невстановленим водієм невстановленого автомобіля правил дорожнього руху.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «АХА Страхування» за полісом №АІ/7076480, що підтверджується витягом з Централізованої бази МТСБУ (а. с. 23 том 1).

Сім`я загиблого ОСОБА_3 складалась з матері ОСОБА_1 та батька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 10 том 1).

Як вбачається з довідки № 1012 від 09 лютого 2017 року про склад сім`ї та прописку, виданої дільницею № 37 Комунального підприємства «Жилкомсервіс», ОСОБА_1 проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстровані: ОСОБА_3 - син, знятий з реєстрації 26 серпня 2015 року, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_7 - дочка (а.с.11).

28 березня 2018 року представник позивачки повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», із заявами про виплату страхового відшкодування у розмірі 7308,00 грн та 14 616,00 грн (а. с. 24-26).

Вказані документи страховик отримав 19 квітня 2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 27 том 1).

27 квітня 2018 року страховиком прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, вина водія автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди відсутня, а тому цивільно-правова відповідальність страхувальника за полісом №АІ/7076480 від 08 квітня 2015 року не настала (а. с. 28 том 1).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частиною першою цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів віднесена до джерел підвищеної небезпеки. Це зумовлено тим, що транспортні засоби приводяться до руху за допомогою двигуна. Транспортні засоби створюють небезпеку для оточення тим, що не завжди залишається для їх володільця можливість миттєвої зупинки або переключення енергії.

Зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії транспортних засобів, призначені захистити повною мірою права та інтереси потерпілих, порушені в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Цим насамперед пояснюється відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом, - джерелом підвищеної небезпеки за правилом відсутності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовуються правила частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з якими якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Завдання шкоди внаслідок взаємодії транспортних засобів є характерним випадком виникнення зобов`язань із множинністю осіб. При цьому можуть виникати як зобов`язання із частковою множинністю, так і зобов`язання із солідарною множинністю. Особливість таких зобов`язань полягає в тому, що окрім застосування загальних норм щодо зобов`язання із множинністю осіб (статті 540 - 542 ЦК України), слід керуватися вказівками на загальні правила відшкодування шкоди (глава 82 ЦК України) та спеціальними правилами відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (статті 1187, 1188 ЦК України).

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

У статті 1188 ЦК України об`єднано як відшкодування шкоди одній або іншій особі, так і відшкодування шкоди третім особам, особами, які спільно завдали шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки.

При цьому, у першому випадку (частина перша статті 1188 ЦК України) йдеться про відшкодування шкоди особою /особі, вказаній у частині другій статті 1187 ЦК України, а у частині другій статті 1188 ЦК України мова йде про відшкодування особами, які спільно завдали шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, шкоди третій особі, наприклад, пасажиру. Третіми особами у розумінні частини другої статті 1188 ЦК України є будь-які особи, що не є володільцями джерел підвищеної небезпеки, які взаємодіють.

До таких третіх осіб належать, зокрема, пішоходи, пасажири (у тому числі, пасажири взаємодіючих джерел підвищеної небезпеки).

За приписами частини другої статі 1188 ЦК України перед пасажиром повинні нести відповідальність солідарно обидва водії незалежно від вини кожного з них.

Отже у відносинах між володільцями джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдано шкоди, та іншими особами, яким завдано такої шкоди, діє принцип відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки незалежно від їх вини.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 199/1100/19, провадження № 61-20924св19.

Частиною першої статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України).

При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов`язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов`язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов`язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК України, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 180/115/18, провадження № 61-9680св19.

Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

За змістом статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання.

У цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати.

При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі з відшкодування витрат на спорудження.

У випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик (МТСБУ).

Викладене відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17, провадження № 61-7550св19; та Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц, провадження № 61-24229сво18.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому законом порядку.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з смертю потерпілого.

Згідно з пунктом 27.3. статті 27 цього Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

У пункті 27.4. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати становить 1 218,00 грн.

Страховик, керуючись нормами Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (абзац перший пункту 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Пунктом 36.5. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови (пункт 37.2 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 979 ЦК України договір страхування є правовідношенням, в якому страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відтак, таке правовідношення є грошовим зобов`язанням.

Позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, а саме автомобіля «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та невстановленого транспортного засобу, завдано шкоди пасажиру ОСОБА_3 , який загинув, тому на підставі частини другої статті 1188 ЦК України особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність володільця такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров`я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Володільці джерел підвищеної небезпеки несуть солідарну відповідальність перед позивачкою як матір`ю загиблого. У такому випадку вона має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх володільців транспортних засобів разом, так і від будь-кого з них окремо.

Скориставшись своїм правом вибору боржника, ОСОБА_1 пред`явила свої вимоги саме до відповідача, так як саме він застрахував цивільно-правову відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки, транспортного засобу «MITSUBISHI LANCER».

За вказаних обставин Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» як страховик цивільно-правової відповідальності володільця автомобіля «MITSUBISHI LANCER» є належним відповідачем в цій справі. Тому, його посилання на те, що шкоду, завдану невстановленим автомобілем, має відшкодовувати МТСБУ, є помилковими.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що страховик у силу вимог статей 23, 27 Закону, статті 1201 ЦК України зобов`язаний відшкодувати витрати на поховання і спорудження надгробного пам`ятника, а також моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи.

Також, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання. Розрахунок, наведений судом першої інстанції, апеляційним судом перевірений та є правильним.

Посилання Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» в апеляційній скарзі на те, що у разі завдання шкоди діями двох водіїв розмір страхового відшкодування має визначатися шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб, судова колегія відхиляє, оскільки у товариства як страховика цивільно-правової відповідальності володільця автомобіля «MITSUBISHI LANCER» та володільця другого автомобіля або його страховика (МТСБУ) виник солідарний обов`язок боржників, тому в силу положень частини першої статті 543 ЦК України позивачка має право вимагати виконання обов`язку повністю як від усіх боржників разом, так і від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» окремо.

Аналогічного висновку в справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суду у постанові 24 лютого 2021 року по справі № 195/646/19, провадження № 61-23294св19.

Доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» щодо того, що з копій рахунків-замовлень Комунального підприємства «Ритуал» вбачається, що замовником є не позивачка, а ОСОБА_4 , що з чеку на суму 950,35 грн неможливо встановити, що ці витрати понесені позивачкою; що докази витрат позивачки на спорудження надгробного пам`ятника є неналежними; що до страховика не було подано документів для підтвердження витрат на поховання, отже він не мав підстав для виплати, судова колегія відхиляє, оскільки надані позивачкою до суду докази розміру витрат на поховання сина є належними, та зазначення у рахунках-фактурах як замовника батька загиблого не свідчить про те, що ці витрати не були понесені сім`єю померлого. При цьому, відмова страхової компанії у виплаті обґрунтована саме відсутністю вини водія застрахованого транспортного засобу, а не відсутністю доказів щодо розміру витрат.

Твердження Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» щодо того, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував позовну давність, оскільки позивачка звернулась до суду з позовом більше ніж через три роки після дорожньо-транспортної пригоди, є неспроможними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, страховиком відмовлено у виплаті 27 квітня 2018 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулась у лютому 2019 року, тобто менше ніж через рік, тому підстав вважати, що вона пропустила позовну давність, не вбачається.

Посилання Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на те, що на користь позивачки безпідставно стягнуто витрати на правничу допомогу, судова колегія також відхиляє, виходячи з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Матеріали справи свідчать про те, що 04 лютого 2019 року ОСОБА_1 через представника укладено договір про надання правничої допомоги з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Автопоміч», за яким товариство зобов`язалось надавати їй за плату правничу допомогу. Пунктом 4.2. договору передбачено, що вартість однієї нормо-години виконавця з надання правничої допомоги встановлена у розмірі 1300,00 грн (а. с. 29 том 1).

Того ж дня Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Автопоміч» надано доручення адвокату Мелеху Д.О. надати ОСОБА_1 професійну правничу допомогу за договором від 04 лютого 2019 року (а. с. 30 том 1).

З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої допомоги від 11 лютого 2019 року вбачається, що адвокат Мелех Д.О. за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Автопоміч» надав ОСОБА_1 правничу допомогу, обумовлену договором, у наступному обсязі: консультація замовника щодо порядку та строків надання правничої допомоги адвокатом по стягненню грошових коштів з відповідача протягом 1 години вартістю 1300,00 грн; підготовчі дії - з`ясування, чи мали місця обставини (факти), про які вказує замовник, та якими доказами вони підтверджуються; з`ясування, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин; визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; збір необхідних доказів для підтвердження позовних вимог; витребування доказів; аналіз судової практики протягом 3 годин вартістю 3900,00 грн; підготовка та подання позовної заяви до суду - визначення підсудності розгляду позовної заяви; визначення складу учасників судового процесу; розрахунок ціни позову та складення обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються; складання розрахунку судових витрат, які були понесені; написання позовної заяви з обґрунтуванням позовних вимог та доказів, що їх підтверджують; копіювання та додавання до позовної заяви копій всіх документів та доказів на підтвердження позовних вимог; копіювання позовної заяви та всіх документів, що до неї додаються відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб; надсилання засобами поштового зв`язку позовної заяви з доданими до неї документами до суду протягом 4 годин вартістю 5200,00 грн; загалом 10 400,00 грн (а. с. 31 том 1).

Відповідна сума зазначена у рахунку-фактурі від 11 лютого 2019 року (а. с. 32 том 1).

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 сплатила Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «Автопоміч» за надання правничої допомоги 5400,00 грн, що підтверджується квитанцією № ПН 1510 (а. с. 82 том 1).

04 квітня 2019 року ОСОБА_1 сплатила Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «Автопоміч» за надання правничої допомоги 5000,00 грн, що підтверджується квитанцією № ПН 553 (а. с. 84 том 1).

08 квітня 2019 року представником ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Автопоміч» підписано акт виконаних робіт на суму 10 400,00 грн (а. с. 86 том 1).

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що позивачкою дійсно понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 400,00 грн.

У подальшому 14 липня 2020 року ОСОБА_1 укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 0240-ц з Адвокатським об`єднанням «Автопоміч» та видано ордер на представництво її інтересів адвокатом Лабиком Р.Р. (а. с. 213, 214 том 1).

Враховуючи складність справи, обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на правничу допомогу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопоміч» не є адвокатським бюро чи об`єднанням, не можуть бути взяті до уваги, оскільки правнича допомога надана позивачці адвокатом Мелехом Д.О. на підставі доручення.

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопоміч» здійснює діяльність у сфері права, одним з його керівників є Мелех Д.О. , який одночасно є адвокатом. Адвокат підготував всі документи відповідно до договору та акту виконаних робіт, відтак саме він надавав правову допомогу. Надані послуги з правничої допомоги ОСОБА_1 повністю сплачені, що підтверджується квитанціями. Отже, понесені позивачкою витрати підлягають стягненню.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2021 року.