ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/666/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4681/20 Категорія: 304090000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л. І.

учасники справи:

позивач АТ КБ «ПриватБанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк»;

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2021 року, постановленого під головуванням судді Годік Л. С. в Уманському міськрайонному суді Черкаської області 21.01.2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

26 листопада 2020 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог банк вказує, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 01.08.2013 року. В подальшому розмір кредитного ліміту банком неодноразово змінювався, станом на 22.08. 2017 року збільшився до 5000 грн., на 13.05. 2019 року зменшено кредитний ліміт до 0, 00 гривень.

Представник банку у позовній заяві посилається на те, що при встановленні та зміні кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. договору, на підставі яких відповідач ОСОБА_1 при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або його зменшення) за рішенням та ініціативою банку. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпорядитись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

В позовній заяві представник банку також вказує, що відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту згідно до умов договору, а саме: щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Позивач зазначає, що в процесі користування кредитним рахунком відповідач ОСОБА_1 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. В редакції умов та правил, що почала діяти з 01.03.2019 року згідно п. 2.1.1.2.12, сторони дійшли згоди, що в разі, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна голд».

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, водночас відповідач ОСОБА_1 порушив зобов`язання за договором, у зв`язку із чим станом на 12.10.2020 року має заборгованість в розмірі 20186,80 грн., яка складається з наступного: 10421,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 20,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 10401,12 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 4851 грн.- заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 4914, 68 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. нарахована комісії.

Позивач вказує, що на даний час, відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк».

Позивач АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 01.08.2013 року в розмірі 20 186,80 грн. та судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2021 року відмовлено в позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник банку оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що з ухваленим рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується, так як вважає рішення суду є незаконним, винесеним із порушенням норм процесуального та матеріального права.

Скаржник вказує в скарзі, що із матеріалів справи вбачається, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 01.08.2013 року із особистим підписом відповідача ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу картки, виписку по рахунку, витяг з тарифів банку та витяг з умов та правил надання банківських послуг у редакціях, що діяли на момент підписання заяви.

Банк вказує, що згідно анкети заяви відповідач ОСОБА_1 з Умовами та правилами, Тарифами банку ознайомлений та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватися. Більш того, відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті банку.

У скарзі банком зазначається, що із розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідач ОСОБА_1 користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розраховувався в торгівельній мережі. Також, позивач вказує, що кошти на сплату заборгованості частково сплачувалися відповідачем, про що свідчать платежі відображені в колонці наданого розрахунку « Сума погашення за наданим кредитом», однак кошти на сплату боргу вносилися нерегулярно та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.

Скаржник посилається у скарзі, що висновок суду про недоведеність боргу за тілом кредиту не відповідає обставинам справи та наданим до позову доказам. Розрахунок заборгованості не спростовано, доказів повернення кредиту матеріали справи не містять, тому суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10401, 12 грн.

Банк в апеляційній скарзі вказує, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 відсотків та неустойки, допустивши грубе порушення норм процесуального права та невірно застосував норми матеріального права.

На переконання скаржника, судом першої інстанції порушені вимоги ст.ст. 1046, 1048 ЦК України, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, а ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Тому банк вважає, що суд не мав жодних підстав для відмови у стягненні відсотків по кредиту.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно до вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог позивачем.

Суд вказав у рішенні, що позивач, звертаючись до суду, просив стягнути з відповідача заборгованість, в тому числі і заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10421,12 грн., при тому, що відповідач отримав кредит в розмірі 600 грн., та в подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000 грн., тому не зрозуміло з чого виходив банк при вирахуванні суми заборгованості у розмірі 10421, 12 грн. за тілом кредиту.

Суд першої інстанції посилався на те, що позивач не підтвердив доказами, що на момент підписання анкети-заяви 01.08.2013 року відповідач був ознайомлений саме з тими Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», та саме тими Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяги з яких долучено до позовної заяви, а також те, що розрахунки заборгованості за договором б/н від 01.08.2013 року, які долучені до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувався відповідач, так як в розрахунках та в анкеті-заяві немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема, посилань на номер карткового рахунку боржника.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 01.08.2013 року ОСОБА_1 було підписано заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ( а. с. 14).

Із даних довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 були надані наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 з датою відкриття 01.08.2013 року та терміном дії до 07/16; № НОМЕР_2 з датою відкриття 24.01.2016 року та терміном дії до 01/20; № НОМЕР_2 з датою відкриття 24.01.2016 року та терміном дії до 01/20; № НОМЕР_3 з датою відкриття 21.08.2017 року і терміном дії до 05/21 (а. с. 12).

Згідно даних довідки АТ КБ «ПриватБанк» із 15.04. 2017 року відповідачу ОСОБА_1 збільшено кредитний ліміт 600 грн., а із 21.08. 2017 року збільшено кредитний ліміт 5 000 грн., станом на 13.05. 2019 року зменшено кредитний ліміт до 0 гривень ( а. с. 13).

Із даних виписки про рух коштів ОСОБА_1 , яка міститься в матеріалах справи, вбачається інформація про рух коштів за трьома картками одночасно : № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 ( а. с. 54 -61).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що матеріалами справи встановлено згідно довідки банку карточка за № НОМЕР_3 є діючою на час звернення позивача до суду.

Позивач в підтвердження своїх вимог посилається на розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_1 , який станом на 12.10.2020 року має заборгованість в розмірі 20186,80 грн., яка складається з наступного: 10421,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 20,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 10401,12 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 4851 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 4914, 68 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нарахована комісії.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти згідно ч. 1статті 1048 ЦК України.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором, застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно ст. 1055 ЦК України.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним відповідно статті 1055 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 01 серпня 2013 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, дана заява не містить даних строку виконання зобов?язань з повернення кредиту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов?язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути зокрема, заборгованість за процентами за користування простроченим кредитом згідно статті 625 ЦК України та пенею.

Позивач, звертаючись до суду із даними позовними вимогами, та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами згідно до вимог статті 625 ЦК України та неустойки у зазначеному банком розмірі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (01 серпня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (листопад 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та визначеної відповідальності позичальника за порушення виконання взятих на себе зобов`язань, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заборгованість відповідача перед банком за нарахованими відсотками відсутня, оскільки сам позивач вказує в розрахунках 0, 00 гривень заборгованості по відсоткам.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірі встановленому статтею 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки Національного банку України) позивач не заявляв.

Щодо вимоги позивача з приводу стягнення 4 851 грн. - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що позичальником не підписані Умови та Правила, які передбачають сплату процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд», тому відсутні підстави для застосування відсоткової ставки в даних правовідносинах. Крім того, із розрахунку заборгованості банку вбачається, що є заборгованість за тілом кредиту в розмірі 20 грн., а 10401, 12 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту, то підстави для стягнення відсотків згідно ст. 625 ЦК України відсутні.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов?язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XI I споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН вказано, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів апеляційного суду вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, що і було зазначено судом першої інстанції.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з?ясування змісту кредитного договору.

Разом з тим, укладений між сторонами кредитний договір від 01.08. 2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в сумі 20 грн., який зазначено в позовній заяві банком, у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

А тому наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 20 грн., що також узгоджується із висновком викладеним у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Апеляційний суд вважає, що доводи скаржника щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню, а тому вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення в частині відмови про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають частковому задоволенню.

Однак, враховуючи, що не всі вимоги скаржника щодо стягнення заборгованості задоволено, оскільки відсутні підстави для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, пенею, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За таких обставин, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту, яка вказана в розмірі 10421, 12 грн., з яких 20 гривень заборгованість за поточним тілом кредиту, а 10401,12 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту .

Так, відмовляючи у задоволенні позову банку в частині щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що в анкеті-заяві, підписаній відповідачем 01 серпня 2013 року, немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника та посилань на номер карткового рахунку боржника.

Звертаючись до суду із цим позовом банк надав суду, зокрема, анкету-заяву від 01.08. 2013 року за підписом відповідача ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, виписку по рахунку ОСОБА_1 за картками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 за період із 01 серпня 2013 року по жовтень 2020 року, довідку про видачу відповідачу вказаних кредитних карток із зазначенням строку їх дії, а також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача ОСОБА_1 .

При цьому, банк стверджував, що згідно виписки по картковим рахункам позичальник ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково виконував свої зобов`язання щодо їх повернення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне відзначити, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому, згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Із врахуванням того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 суми непогашеного кредиту (поточне тіло кредиту) у розмірі 20 грн.

Доводи скаржника, що відповідач не скористався своїми процесуальними правами, не надав суду відзиву та жодних доказів на спростування позовних вимог, не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки як вбачається із матеріалів справи розгляд справи судом першої інстанції відбувся в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи доказами, але позивач надав свої докази суду в підтвердження позовних вимог, тоді як відповідач ОСОБА_1 не отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами про повернення направлених на його адресу документів судом, тому він не інформований про пред`явлення до нього позову банком та вимог банку щодо стягнення заборгованості. Отже, відсутність відзиву відповідача та не подання ним своїх доводів на спростування розміру заборгованості перед банком не дає підстав для задоволення вимог банку в повному обсязі за наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту, та ухвалення нового судового рішення в цій частині щодо часткового задоволення позовних вимог банку, а в іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» задоволена частково, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути частково сплачений судовий збір пропорційно задоволених вимог в розмірі 6 грн. за подання позовної заяви апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостізмінити, скасувавши в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 гривень та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 20 грн. та тілом кредиту.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути частково судові витрати за сплату судового збору пропорційно задоволених вимог з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 6 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

В. Г. Бородійчук