Ухвала

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 200/10339/13-ц

провадження № 61-2851св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом, - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом,- ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - Дніпровська міська рада,

особа, яка не брала участі у справі в судах першої та апеляційної інстанцій, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 13 березня 2013 року між ним та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого він продав ОСОБА_2 нежитлові приміщення АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3.2 зазначеного договору сторони домовилися у строк до 15 березня 2013 року посвідчити цей договір нотаріально. Однак ОСОБА_2 ухиляється від виконання вказаної умови договору. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 виконати умови договору купівлі-продажу нерухомого майнавід 13 березня 2013 року, укладеного між ним і ОСОБА_2 , посвідчивши його нотаріально.

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності посилаючись на те, що він неодноразово звертався до ОСОБА_1 з вимогою про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майнавід 13 березня 2013 року, однак отримав відмову, мотивовану відсутністю оригіналів документів технічного значення, без яких нотаріальне посвідчення договору неможливе. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майнавід 13 березня 2013 року, укладений між ним і ОСОБА_1 ; визнати за ним право власності на нежитлове приміщення № 79, позначка 2-13, загальною площею 91 кв. м, літера А-1 - тамбур, А-2 - ганок та нежитлове приміщення № 79а, позначка 1, загальною площею 25 кв. м, літера А-3 - ганок, що розташовані на першому поверсі житлового будинку по АДРЕСА_2 , без акта введення в експлуатацію.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року у складі судді Циганкова В. О. в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 13 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення № 79, позначка 2-13, загальною площею 91 кв. м, літера А-1 - тамбур, А-2 - ганок та нежитлове приміщення № 79а, позначка 1, загальною площею 25 кв. м, літера А-3 - ганок, що розташовані на першому поверсі житлового будинку по АДРЕСА_2 , без акта введення в експлуатацію.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що 05 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику в розмірі 140 000 грн для придбання позичальником нежитлових приміщень АДРЕСА_1 . За договором купівлі-продажу від 14 лютого 2013 року ОСОБА_1 набув право власності на вказані нежитлові приміщення. Тому, застосувавши положення статей 16, 220, 328, 391, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

У січні 2019 року особа, яка не брала участі у справі, Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року в частині задоволення зустрічного позову і ухвалити нове рішення про відмову в його задоволенні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року клопотання Дніпровської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено Дніпровській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року та апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

28 лютого 2019 року Дніпровська міська рада виконала вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року.

Оскільки рішення місцевого суду оскаржувалося в апеляційному порядку Дніпровською міською радою лише в частині задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності, то переглядалося судом апеляційної інстанції тільки в означеній частині.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року скасовано в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що право власності на спірні нежитлові приміщенняне було зареєстровано за ОСОБА_1 на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майнавід 13 березня 2013 року. При цьому листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 25 жовтня 2018 року № 3/5-5461 підтверджено, що житловий будинок по АДРЕСА_2 був прийнятий до комунальної власності територіальної громади міста на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 26 лютого 2003 року № 35/7. Листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 18 грудня 2018 року № 4/4-2846 було повідомлено, що у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра за адресою: АДРЕСА_2 значиться нежитлове приміщення на першому поверсі житлового будинку літ. А-16, яке перебуває на балансі Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради. Об`єкти комунальної власності за вказаною адресою не приватизувалися, договори купівлі-продажу не укладалися. Таким чином, відсутність у ОСОБА_1 зареєстрованого права власності на нерухоме майно, що є предметом позову, виключає можливість визнання договору купівлі-продажу від 13 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійсним та визнання за ОСОБА_2 права власності на спірні нежитлові приміщення.

07 лютого 2020 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу на новий розгляд до Дніпровського апеляційного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив належним чином доказів, не звернув уваги на те, що 15 жовтня 2013 року право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 . За договорами купівлі-продажу від 15 жовтня 2013 року № 1471 та № 1472 ОСОБА_2 продав нежитлові приміщення №№ 79 , АДРЕСА_4 Товариству з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Технопобутсервіс» (далі - ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс»). В подальшому за договорами купівлі-продажу від 15 березня 2019 року ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» продало вказані нежитлові приміщення йому та ОСОБА_4 . Таким чином, він та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами та власниками спірного нерухомого майна. Зазначені обставини підтверджуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 січня 2020 року №№ 196214783, 196217463. Тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що Дніпровська міська рада є власником спірного нерухомого майна та, відповідно, особою, права та обов`язки якої порушено. В провадженні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська знаходиться справа № 204/8894/17 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч О. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютін-Сандомирський Л. О., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію права власності, а обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням в цій справі, позбавляють його можливості доводити правомірність набуття права власності на спірні нежитлові приміщення. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року у справі № 904/4446/14 за позовом прокурора міста Дніпропетровська в інтересах держави в особі Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради до ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», третя особа - Комунальне підприємство «Бюро обліку прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про стягнення заборгованості з орендної плати та пені, а також рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року у справі № 904/10225/13 за позовом Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради до ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», третя особа - Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради, про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 9 104,65 грн за користування нежитловими приміщеннями АДРЕСА_1 , встановлено, що право власності ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» на вказане нерухоме майно було зареєстроване 15 жовтня 2013 року. Таким чином, Дніпровська міська рада з вересня 2014 року усвідомлювала, що нежитлові приміщення АДРЕСА_1 належать іншій особі, і була обізнана про існування рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року, однак подала апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленого статтею 354 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Тому апеляційний суд повинен був відмовити у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених статтею 357 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська.

18 березня 2020 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності, так як ОСОБА_1 не набув права власності на спірні нежитлові приміщення в установленому законом порядку, а тому не мав права їх відчужувати. Оскільки Дніпровська міська рада як первісний власник спірного нерухомого майна оскаржувала рішення місцевого суду про визнання права власності на нього за ОСОБА_2 , то апеляційний суд не повинен був встановлювати нових власників цього майна.

24 березня 2020 року справа № 200/10339/13-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Такий правовий висновок викладено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Аналіз оскаржуваного судового рішення апеляційного суду в цій справі свідчить про те, що ним не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси або обов`язки ОСОБА_3 з огляду на те, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з укладенням між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 13 березня 2013 року, а предметом спору є визнання цього договору дійсним та визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлові приміщення №№ 79, 79а по АДРЕСА_2 , з підстав, передбачених частиною другою статті 220 ЦК України, відповідно до якої, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Оскільки оскаржуваним судовим рішенням відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності, а питання щодо права власності ОСОБА_3 на спірні нежитлові приміщення не вирішувалося, і за результатами розгляду цієї справи нерухоме майно не вибуло з володіння та користування ОСОБА_3 , й на підставі такого рішення неможливо внести зміни щодо реєстрації за заявником права власності, в суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати, що апеляційним судом вирішено питання про права, свободи, інтереси або обов`язки ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що в провадженні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська знаходиться справа № 204/8894/17 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч О. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютін-Сандомирський Л. О., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію права власності, а обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням в цій справі, позбавляють його можливості доводити правомірність набуття права власності на спірні нежитлові приміщення, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні навів правову оцінку обставин справи, яку сформулював при розгляді цієї справи, і така оцінка не є обов`язковою для судів при розгляді інших справ, в тому числі за участі ОСОБА_3 , який не брав участі в цій справі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому оскаржуване судове рішення апеляційного суду не може мати преюдиційного значення під час розгляду інших справ для ОСОБА_3 , який не брав участі в цій справі. Тобто обставини, на які посилається ОСОБА_3 , за умов розгляду судом інших справ, зокрема з участю сторін цієї справи, підлягають встановленню на загальних підставах.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц (провадження № 61-40927св18).

Відповідно до пункту 3 частини першої, частини другої статті 396 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року не вирішує питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, касаційне провадження за його касаційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук