Справа № 453/425/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1310/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

28 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бойко С.М., Шандри М.М.,

перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 08 травня 2015 року позов задоволено.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 29 березня 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дмитренка В.П. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу на неї 02 квітня 2021 року.

Оскільки, оскаржуване рішення було проголошено 08 травня 2015 року, а апеляційна скарга подана 02 квітня 2021 року, тобто майже через шість років після його проголошення, слід вважати, що така подана із значним пропуском строку на апеляційне оскарження.

Жодних обґрунтованих доводів з приводу поважності причин пропуску такого значного строку на апеляційне оскарження ні апелянтом, ані його представником наведено не було.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України, (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення), заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заяву про апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції може бути подано протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Статтею 231 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення) врегульовано порядок розгляду заяви про перегляд заочного рішення, зокрема, частина 3 та 4 вказаної статті визначає, що у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Також, із чинних на даний час норм ЦПК України вбачається таке.

Так, за ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Крім цього, відповідно до ст. 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо:

1) апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню;

2) є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення;

3) є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення;

4) скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Питання про відмову у відкритті апеляційного провадження вирішується не пізніше п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Копія ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження надсилається учасникам справи в порядку, визначеному статтею 272 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія апеляційної скарги залишається в суді апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Крім цього, слід вказати, що практика Європейського суду з прав людини з вказаного питання є однозначною зокрема, п.п. 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) від 29 жовтня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 29 січня 2016 року, за якими Суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Також, в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" ( 974_256 ) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Тому, незважаючи на ухвалу про відмову в перегляді заочного рішення і норму ч.4 ст. 231 ЦПК України, за якою строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, оскарження рішення суду через надмірно тривалі строки (у даному випадку майже через 6 років) після ухвалення рішення, без будь-яких причин пропуску таких надмірних строків, знаючи про розгляд справи, слід вважати втручанням у принцип правової визначеності.

При цьому слід врахувати і те, що інша сторона позбавлена можливості оскаржити ухвалу про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення з підстав вирішення такої заяви по суті та не вирішення питання залишення такої без розгляду та судом питання пропуску строку на звернення з такою заявою не вирішувалось та судом апеляційної інстанції вирішено бути не може.

Вказане відповідає, також, правовій позиції Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 20 січня 2020 року у справі № 2-567/10 (провадження № 61-483 ск 20).

Із матеріалів даної справи вбачається, що відповідачка була повідомлена про розгляд справи належним чином за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця її проживання (а.с. 34 відповідь Сколівського районного сектору ДМС України у Львівській області), що підтверджується рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, який повернуся до суду з відмітною «за зазначеною адресою не проживає», що слід вважати її належним повідомленням (ч.5 ст. 74 ЦПК України станом на час розгляду справи судом першої інстанції).

Також, судом додатково повідомлено відповідачку про розгляд справи, шляхом публікування оголошення про її виклик до суду в засобах масової інформації (а.с. 47).

Крім цього, згадана адреса зареєстрованого у встановленому законом порядку місця її проживання є єдиним основним місцем проживання та реєстрації відповідачки в Україні, що вбачається, також, підтверджується і самою відповідачкою у поданих нею в особі представника заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, слід вважати, що відповідачка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Дійсно, як вбачається із доводів представником відповідача (а.с.97-98) та доданих ним копій документів(а.с. 102), відповідачка могла певний період перебувати на роботі за межами України (можливо і тривалий час), однак це слід вважати суб`єктивною обставиною неможливості отримання кореспонденції протягом певного часу та вказане (а саме можливе перебування відповідачки тривалий час за межами України) не звільняло відповідачку від обов`язку зазначення у відповідному органі міграційної служби про зміну місця проживання, перебування, якщо таке мало місце, хоч об`єктивних доказів цього відповідачкою не представлено.

Однак, суд такі докази не бере до уваги оскільки такі є не належної якості, будь ким належним чином не засвідчені, крім цього у зв`язку із неналежною якістю копій документів, ідентифікувати відповідність таких саме відповідачці не можливо (а.с.100-102).

Також, слід вказати і про те, що оскаржуване рішення з 2015 року, як вбачається із листа Відділу державної виконавчої служби Сколівського районного управління юстиції Львівської області ГУЮ у Львівській області №09-3/468 від 12.02.2016 року, перебуває на виконанні (а.с. 63).

Так як вказано в листі, по виконавчому провадженню №48117663 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» боргу 42303,32 грн., заступником начальника ВДВС 25.12.2015 року винесено постанову про наслідки перевірки виконавчого провадження.

Вказане додатково вказує на те, що боржниці ОСОБА_2 не могло бути невідомо про судовий розгляд та ухвалене оскаржуване рішення.

Зважаючи на вказане, подання апеляційної скарги 2 квітня 2021 року слід вважати таким, що перевищує встановлений законом загальний десятиденний термін на її подання.

При цьому слід також вважати, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Враховуючи наведене, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 травня 2015 року слід відмовити.

Керуючись ч.4 ст. 357, п.4 ч.1 ст. 358 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 травня 2015 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцять днів з дня її складення.

Судове рішення складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: С.М. Бойко

М.М. Шандра