н/п 2/490/591/2020 Справа № 490/1666/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого -Черенкової Н.П.,

при секретарі -Бондаренко А.В.,

за участю представника відповідачів- ОСОБА_1 ,

розглянув у судовому засіданні в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа- Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління (м.Одеса) про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Улютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції про виключення запису № 4133 від 08.12.2012 року про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції запису про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінивши прізвище дитини з ОСОБА_7 на ОСОБА_7 , по батькові з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_7 ».

Позовну заяву мотивовано тим, що Перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 14.10.1994 року. З 2007 року перебувала в інтимних стосунках з ОСОБА_12 . ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_7 , та 08.12.2012 року Миколаївським міським управлінням юстиції видано свідоцтво про народження , про що був зроблений відповідний актовий запис про народження № 4133, та відомості про батька внесені у відповідності до вимог ст. 133 СК України.

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 28.03.2018 року шлюб розірвано. З літа 2017 року проживала з ОСОБА_12 однією сім`єю.

У лютому 2018 року, за наполяганням ОСОБА_12 , було проведено молекулярно-генетичне дослідження його батьківства щодо ОСОБА_7 .

Відповідно до експертного висновку про біологічне батьківство від 01.03.2018 року, імовірність батьківства ОСОБА_12 по відношенню до ОСОБА_7 - 99,9999%.

Таким чином, 01.02.2018 року їй належним чином стало відомо, що біологічним батьком її неповнолітньої дитини є ОСОБА_12 .

За життя ОСОБА_12 почав процедуру оспорювання батьківства відповідача, але ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 помер.

04.07.2017 року ОСОБА_12 склав заповіт, в якому зробив розпорядження- належну йому кімнату у гуртожитку АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ХІД СПРАВИ, ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ

Протоколом автоматизованого розподілу справи від 25.02.2019 року дана справа передана на розгляд судді Гуденко О.А.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 26.02.2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 11.04.2019 року( згідно протоколу судового засідання від 11.04.2019 року), до участі у справі залучено у якості співвідповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

15.05.2019року на адресу суду ОСОБА_4 направлено відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зміст якого зводиться до наступного.

ОСОБА_2 з 14.10.1994 року по 28.03.2018 року перебувала у законному шлюбі з ОСОБА_3 що підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від28.03.2018 року.

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуваючи у законному шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.12.2006 року, та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

У період з 2017 року по день смерті ОСОБА_12 проживав зі своєю дружиною та дітьми по АДРЕСА_2 .

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Однак, в порушення приписів ст. 81 ЦПК України, позивач не надала належних доказів про наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства, тобто доказів того, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Експертний висновок про біологічне батьківство від 01.03.2018 року не є достовірним доказом, так як не являється судовою експертизою ( в розумінні ст. 79 ЦПК України). Окрім того, єдиний державний реєстр юридичних та фізичних осіб, громадських формувань України не містить інформації про наявність зареєстрованих представництв чи філій компанії ( реєстровий номер 04098979 ) на території України.

При цьому, як свідчить текст експертного висновку, відбір зразків біологічного матеріалу від ОСОБА_12 та ОСОБА_7 відбувся 18.02.2018 року, однак в період часу з 19.02.2018 року по 01.03.2018 року ОСОБА_12 знаходився у терапевтичному відділенні Миколаївської міської лікарні №4, та не покидав межі України, а саме не знаходився у м. Лондон, що підтверджується копією історії хвороби ОСОБА_12 за № 770.

Про недопустимість висновку свідчить також відсутність інформації про складання акту відібрання зразків, маркування тари з біологічним матеріалом; відсутність інформації про ідентифікацію осіб, від яких відібрано біологічний матеріал; відсутність інформації про повні результати дослідження біологічного матеріалу; відсутність інформації про методику дослідження, її назву; відсутність інформації про лабораторне обладнання, комп`ютерну техніку, програму, за допомогою яких було здійснено висновок.

Правова природа заповіту не пов`язує цю дію з батьківством, будь-хто має право оформити заповіт на будь-яку особу за власним бажанням.

В період, коли складений заповіт, ОСОБА_12 не міг адекватно сприймати дійсність, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_12 від 10.05.2019 року.

При цьому, ОСОБА_2 не надала доказів, що ОСОБА_12 визнавав своє батьківство за життя та почав процедуру оспорювання батьківства.

29.05.2019 року ОСОБА_5 надала відзив, у якому просила про відмову у задоволенні позову, вказавши таке.

З моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_12 по день його смерті , разом з дітьми проживали однією родиною.

ОСОБА_12 ніколи не звертався до суду з позовом про оспорювання батьківства у відношенні ОСОБА_7 . Заповіт ним не підписувався, оскільки з березня 2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні у тяжкому стані.

Експертний висновок не відповідає вимогам закону та не являється допустимим доказом. Наявність заповіту не є підтвердженням визнання батьківства, окрім того, даний заповіт оскаржується спадкоємцями.

19.06.2019 року адвокатом Бєлік С.В. заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення питання по суті у справі 487/2097/19, яка розглядається Заводським судом м. Миколаєва за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою суду від 19.06.2019 року у задоволенні даного клопотання відмовлено.

10.07.2019 року представником позивача- адвокатом Сидоренко Т.Т.В. надано клопотання про забезпечення доказів : а саме просила зобов`язати атестованих експертів Миколаївського НДЕКЦ МВС України, у встановленому законом порядку відібрати та зберігати біологічні зразки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 для проведення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи.

Ухвалою суду від 10.07.2019 року дане клопотання задоволено: дозволено відібрати та зберігати біологічні зразки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , необхідні для проведення експертизи.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.08.2019 року дана ухвала суду скасована та постановлено у задоволенні заяви про забезпечення доказів - відмовити.

03.10.2019 року адвокатами Бєлік С.В., Шубіною Я.В. підтримано заяву про відвід судді Гуденко О.А.

Представник позивача заперечувала проти задоволення заяви за їх безпідставністю.

Ухвалою суду від 03.10.2019 року задоволено заяву про самовідвід судді Гуденко О.А., та справа передана до апарату суду для визначення іншого судді.

Розпорядженням № 805 від 07.10.2019 року призначено повторний автоматизований розподіл даної справи.

Протоколом автоматизованого розподілу від 08.10.2019 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою від 15.10.2019 року суддею Черенковою Н.П. дана справа прийнята до провадження та призначено підготовче судове засідання на 07.11.2019 року.

06.11.2019 року від ГТУ юстиції у Миколаївській області Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану надійшов лист про розгляд справи у їх відсутності.

Ухвалою суду від 07.11.2019 року задоволено клопотання про виклик та допит свідків; витребувано від позивача ОСОБА_2 оригінал заяви ОСОБА_12 про визнання ним батьківства у відношенні ОСОБА_7 ; витребувано від Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції всі матеріали, щодо складання актового запису № 4133 від 08.12.2012 року про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 23.12.2019 року.

10.12.2019 року на адресу суду направлений актовий запис № 4133 від 08.12.2012 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 .

23.12.2019 року від адвоката Сидоренко Т.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечення явки свідків.

Слухання справи відкладено на 15.01.2020 року.

15.01.2020 року оголошена перерва для повторного виконання ОСОБА_2 ухвали суду щодо надання даних про визнання батьківства ОСОБА_12 та витребування від Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції матеріалів , щодо складання актового запису про народження ОСОБА_7 .

29.01.2020 року від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану надійшло повідомлення про те, що державна реєстрація народження ОСОБА_7 проведена відповідно до статті 133 СК України, так як відповідно до п.1 ст.13 ЗУ « Про державну реєстрацію актів цивільного стану « від 011.07.2010 року № 2398-У1, державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається у відповідності до приписів СК України.

При державній реєстрації народження ОСОБА_7 було пред`явлено медичне свідоцтво про народження № 1573 від 06.12.2012 року, видане пологовим будинком №1 м. Миколаєва. Вищезазначене медичне свідоцтво було знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання, який встановлено переліком документів, що створюються у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, зі строком їх зберігання, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 30.12.2013 року № 2804/5,зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.12.2013 року за № 2242/24774.

17.02.2020 року від ОСОБА_2 надійшла позовна заява у новій редакції до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка також діє в інтересах малолітніх ОСОБА_14 , 2007 року народження та ОСОБА_35 , народження 2009 року, ОСОБА_6 , третьої особи- Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, Служби у справах дітей Миколаївської міської ради про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька , у якій просила постановити рішення суду, яким виключити з актового запису № 4133 від 08.12.2012 оку про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції запис про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як батька дитини, та вказати батьком дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , змінивши прізвище дитини з» ОСОБА_7 » на « ОСОБА_7 », по батькові з» ОСОБА_7 » на» ОСОБА_7 ».

12.03.2020 року від адвоката Сидоренко Т.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в іншому процесі.

Слухання справи відкладено на 13.05.2020 року.

13.05.2020 року на адресу суду надійшла заява адвоката Сидоренко Т.В., в якій вона просила:

1) провести підготовче судове засідання у її відсутності;

2) викликати до судового засідання та опитати в якості свідків:

ОСОБА_16 , прож.: АДРЕСА_3 (близький друг ОСОБА_12 );

ОСОБА_17 , прож.:

АДРЕСА_4 (близька подруга позивача);

ОСОБА_18 , прож.:

АДРЕСА_5 (сусідка позивача);

ОСОБА_19 , прож.: АДРЕСА_6 (близька подруга позивача),які нададуть суду пояснення щодо фактичних обставин справи.

3) призначити у справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу.

- проведення експертизи доручити атестованим експертам Миколаївського НДЕКЦ МВС України (54003, м. Миколаїв, вул. Акіма, 2-а).

- забір крові для досліджень взяти від: ОСОБА_14 , 2007 року народження, ОСОБА_35 , 2009 року народження, ОСОБА_6 , які є дітьми померлого ОСОБА_12 , та ОСОБА_4 , який є біологічним батьком померлого ОСОБА_12 .

- зобов`язати ОСОБА_5 - законного представника малолітніх дітей ОСОБА_14 , 2007 року народження, ОСОБА_35 , 2009 року народження, забезпечити явку ОСОБА_14 , 2007 року народження, ОСОБА_35 , 2009 року народження до Миколаївського НДЕКЦ МВС України для проведення заборів крові.

- зобов`язати ОСОБА_6 прибути до Миколаївського НДЕКЦ МВС України для проведення заборів крові.

- зобов`язати ОСОБА_4 прибути до Миколаївського

НДЕКЦ МВС України для проведення заборів крові.

- зобов`язати ОСОБА_3 прибути до Миколаївського НДЕКЦ МВС України для проведення заборів крові.

На вирішення експерту поставити питання:

1) чи є родинні зв`язки між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка являється донькою померлого ОСОБА_20 , яку народила ОСОБА_2 , та ОСОБА_14 , 2007 року народження, ОСОБА_35 , 2009 року народження, ОСОБА_6 , які є дітьми померлого ОСОБА_12 .

2) чи є ОСОБА_4 біологічним дідом ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку народила ОСОБА_2 ;

3) чи є ОСОБА_3 біологічним батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку народила ОСОБА_2 .

Витрати за проведення експертизи покласти на ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_22 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 проти виклику свідків не заперечували, проти задоволення клопотання щодо призначення експертизи заперечували, посилаючись на те, що експерт не встановлює наявність родинних зв`язків, інші поставлені питання не входять до предмету заявлених позовних вимог. При цьому, просили провести підготовче судове засідання у їх відсутність.

Ухвалою суду від 14.05.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката позивача ОСОБА_2 - Сидоренко Тетяни Володимирівни про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи; ухвалено про виклик та допит у якості свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , закрито підготовче провадження.

При цьому, суд виходив із наступного.

До актів законодавства, якими слід керуватися у вирішенні питань призначення експертизи є Цивільно-процесуальний кодексом України, ЗУ «Про судову експертизу», Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30.12.2004 № 144/5, далі - Інструкція), з урахуванням Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, також затверджених згаданим наказом Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 103ЦПК України, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судово-генетична експертиза - це індивідуальна ідентифікація (своєрідна генетична паспортизація), встановлення спорідненості по крові на рівні дослідження структури дезоксирибонуклеїнової кислоти (ДНК). Цей вид експертиз дозволяє не тільки категорично виключити батьківство, а й здійснити походження дитини від обох батьків завдяки спорідненості по крові (ідентифікація особи), а також діагностику спадкових хвороб у плода на ранніх стадіях вагітності.

Судово-генетична експертиза ( ДНК ), в якій міститься вся генетична інформація людини, що зберігається в хромосомах. Всього 46 пар хромосом. Одну їх половину дитина отримує від матері, а другу - від батька. При встановленні батьківства спочатку визначаються ті хромосоми, які дісталися дитині від мами, а що залишилися порівнюються з генетичним матеріалом можливого батька. Якщо вони збігаються, значить, батьківство можна вважати доведеним. Вікових меж для проведення експертизи не існує, оскільки ДНК залишається незмінною протягом усього життя.

Кожна особа, яка бере участь у справі про встановлення батьківства, материнства, має право запропонувати перелік питань суду , на які повинен дати відповідь експерт. Проте остаточний список питань, на які дає відповідь експерт формулюється судом в ухвалі про призначення експертизи.

У справах про встановлення батьківства, материнства і в залежності від виду судово-медичної експертизи, яка призначається судом, експерт повинен дати відповіді на чітко поставлені йому питання в ухвалі суду.

В ухвалі суду про призначення судово-генетичної експертизи, згідно методики, перед експертом слід ставити наступні питання: 1) чи походять надані біологічні об`єкти (волосся, кров, слина, тощо) від конкретної особи?; 2) чи є батьком (матір`ю) конкретна особа?; 3)чи походить дитина від конкретного батька (матері)? При цьому варто наголосити, що незважаючи на істотне значення висновку експерта у справах про встановлення батьківства, материнства не можна віддавати йому перевагу перед іншими доказами у справі. Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із доказів, які повинні бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Формулювання питань, які ставляться перед експертом, повинно, як правило, здійснюватись з урахуванням згаданих Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень і атестованих експертних методик, у яких зазначаються питання, на вирішення яких спрямовані ці методики та реєстр яких ведеться Міністерством юстиції України.

Питання, які ставляться перед експертом, мають бути сформульовані чітко, ясно і таким чином, щоб вони виключали неоднозначне їх розуміння й тлумачення та відповідали тим об`єктам і матеріалам, які направляються на експертизу.

Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.

При цьому слід розмежовувати такі категорії як "предмет спору", "предмет позову" та "предмет доказування".

Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем.

Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги.

Предмет доказування - це коло обставин, які належить установити по конкретній справі і які необхідні для правильного вирішення справи по суті, тобто ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

При цьому , суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Виходячи із того, що саме на позивача покладається обов`язок обґрунтувати позов, тобто навести ті обставини, які на його думку свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог (підстави позову), суд при визначенні предмету доказування керується, зокрема підставами позову.

У відповідності до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зміст зазначеної норми окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Він повністю залежить від правових позицій сторін.

Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а іншими обставинами, які мають значення для правильного вирішення цивільного спору. При цьому обставини, які не мають значення для вирішення справи по суті, не підлягають доказуванню сторонами та встановленню судом.

За практикою призначення судової експертизи - недопустими є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.

Призначаючи експертизу по справі, суд може зважати на предмет спору, однак при визначенні підстав для призначення експертизи суд повинен керуватися предметом доказування.

Предмет доказування і предмет позову виступають ключовими орієнтирами при визначенні меж здійснення судочинства. Повне, своєчасне і належне використання судом "предмету доказування" є запорукою реалізації принципу процесуальної економії та є гарантією дотримання права сторін на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Експертиза ДНК або молекулярно-генетична експертиза призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази.

Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, та іншого епітелію, волосся (при наявності волосяного фолікула).

В даному випадку представник позивача просить на дослідження експерту поставити питання про встановлення родинного зв`язку між її донькою ОСОБА_7 та донькою померлого ОСОБА_12 - ОСОБА_14 2007 р.н., ОСОБА_35 2009 р.н. та сином ОСОБА_25 , а також чи є ОСОБА_4 біологічним дідом ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Методика проведення досліджень на предмет біологічної спорідненості базується на принципах успадкування дітьми генетичних ознак своїх батьків.

Особливістю дослідження спорідненості є те, що кожен з батьків (батько та мати) передає своїй дитині тільки одну алель кожного локосу ДНК.

ДНК притаманна індивідуальна специфічність, тобто розподіл та комбінації успадкованих генетичних ознак у дітей є різною, співпадає лише у однояйцевих близнюків, тому провести експертизу щодо біологічної спорідненості між дідом та онукою неможливо, оскільки вони не є прямими родичами.

Чинне законодавство України визначає презумпцію батьківства. Оспорювання батьківства відбувається виключно у судовому порядку (стаття 136 Сімейного кодексу України). Матеріальною підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. Оскільки визнання батьківства є волевиявленням особи, то воно може бути оспорено при наявності вад волі цієї особи.

Дані про відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком та дитиною можуть бути встановлені на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 84 ЦПК України, у клопотанні про витребування доказів має бути також зазначено обставини, які може підтвердити доказ, що витребовується або аргументи, які він може спростувати.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК ), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство.

Крім того, заявлені представником позивача у заяві про забезпечення доказів, відібранням на її вимогу біологічних зразків стосується особи, яка не є учасниками даної справи, а певні відомості містять персональну інформацію, оприлюднення якої може призвести до порушення їх особистих прав та законних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька та зазначала, що останній не є біологічним батьком їх неповнолітньої дочки ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, предметом доказування у даній справі є кровна спорідненність ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_7 .

При цьому, батько дитини - ОСОБА_3 живий, і з`ясуванню кровного споріднення між останнім та неповнолітньою ОСОБА_7 у цій справі нічого не перешкоджає.

Між тим, згідно ст. 138 СК України, жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини , може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

Тобто, вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.

До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

Закон припускає, що мати дитини володіє реальною інформацією про батька, а тому обмежує її у часі у подачі позову про оспорювання батьківська свого чоловіка.

При подачі даного клопотання представник позивача вказала про відсутність заяви ОСОБА_12 про визнання батьківства стосовно малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Однак, позивачем не надано доказів неможливості проведення експертизи в порядку ч. 1 ст. 106 ЦПК України або ж ухилення ОСОБА_3 від її проведення.

Ухвалою суду Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.07.2019 року клопотання представника позивача адвоката Сидоренко Т.В. про забезпечення доказів за даною цивільною справою - задоволено:дозволено атестованим експертам Миколаївського НДЕКЦ МВС України ( 54003 , м. Миколаїв, вул. 1-а Воєнна, 2-а) у встановленому законом порядку відібрати та зберігати біологічні зразки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , необхідні для проведення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи. Оплату за зберігання у приміщенні Миколаївського НДЕКЦ МВС України біологічних зразків ОСОБА_13 покладено на ОСОБА_2 .

Постановою Апеляційного суду від 27.08.2019 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2019 року про забезпечення доказів - скасовано та прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_26 про забезпечення доказів - відмовлено.

Відповідно до пункту 8 Постанови питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно яких жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено іншими доказами (ВС/КЦС №591/6441/14-ц від 16.05.2018).

17.08.2020 року від адвоката Сидоренко Т.В. надійшло клопотання про відкладення судового засідання, так як позивач не може з`явитися до судового засідання та бажає надати особисті пояснення, та неможливістю забезпечення явки свідків.

Слухання справи відкладено на 15.10.2020 року.

У судовому засіданні ОСОБА_26 заявила клопотання, в якому просила призначити у справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, виконання якої доручити атестованим експертам Миколаївського НДЕКЦ МВС України :забір біологічних матеріалів взяти від ОСОБА_3 ;зобов`язати ОСОБА_3 прибути до Миколаївського НДЕКЦ МВС України для проведення заборів біологічних матеріалів.

На вирішення експерту поставити питання:

1) Чи є ОСОБА_3 біологічним батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку народила ОСОБА_2 .

Витрати за проведення експертизи покласти на ОСОБА_2 .

При цьому, вказала, що експертні установи надають послуги із проведення молекулярно-генетичних експертиз і досліджень, але експерти не мають процесуальних прав щодо зобов`язання сторін на прибуття для проведення заборів біологічних матеріалів, за такого у позивача відсутня обґрунтована можливість надати висновок молекулярно-генетичної експертизи у порядку ст. 106 ЦПК України.

Представник ОСОБА_27 - адвокат Шубіна Я.В. проти призначення експертизи заперечувала, вказавши наступне: не надано доказів щодо замовлення ОСОБА_2 про проведення вказаної експертизи та ухилення ОСОБА_3 від її проведення; звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про необхідність прибуття до експерта для проведення заборів крові.

За такого, позивачем знову не були виконані вимоги ч. 1 ст. 106 ЦПК України щодо неможливості проведення експертизи та ухилення відповідача від її проведення. Окрім того, факт народження дитини ОСОБА_7 від ОСОБА_3 встановлені судовим рішенням про розірвання шлюбу та судовим наказом про стягнення аліментів на утримання дитини, що не потребує повторного доказування, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, вважала клопотання про призначення експертизи передчасним та таким, що не підлягає задоволенню.

Аналогічні заперечення надав представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Бєлік С.В.

Ухвалою від 15.10.2020 року у задоволенні клопотання адвоката позивача ОСОБА_2 - Сидоренко Тетяни Володимирівни про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи відмовлено.

До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.

Відповідно до Закону «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 103ЦПК України, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із доказів, які повинні бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Недопустимим є порушення перед експертом питань, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.

При цьому слід розмежовувати такі категорії як "предмет спору", "предмет позову" та "предмет доказування".

При цьому суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Зміст зазначеної норми окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Він повністю залежить від правових позицій сторін.

Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а іншими обставинами, які мають значення для правильного вирішення цивільного спору. При цьому обставини, які не мають значення для вирішення справи по суті, не підлягають доказуванню сторонами та встановленню судом.

Призначаючи експертизу по справі, суд може зважати на предмет спору, однак при визначенні підстав для призначення експертизи суд повинен керуватися предметом доказування.

Чинне законодавство України визначає презумпцію батьківства. Оспорювання батьківства відбувається виключно у судовому порядку (стаття 136 Сімейного кодексу України). Матеріальною підставою для оспорювання презумпції батьківства є невідповідність встановленого батьківства факту біологічного походження. Оскільки визнання батьківства є волевиявленням особи, то воно може бути оспорено при наявності вад волі цієї особи.

Дані про відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком та дитиною можуть бути встановлені на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів.

Відповідно до ч.2 ст. 84 ЦПК України, у клопотанні про витребування доказів має бути також зазначено обставини, які може підтвердити доказ, що витребовується або аргументи, які він може спростувати.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК ), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини.

При цьому, відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство.

Отже, предметом доказування у даній справі є кровна спорідненість ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_7 .

При цьому, батько дитини - ОСОБА_3 живий, і з`ясуванню кровного споріднення між останнім та неповнолітньою ОСОБА_7 у цій справі нічого не перешкоджає.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Однак, позивачем не надано доказів неможливості проведення експертизи в порядку ч. 1 ст. 106 ЦПК України або ж ухилення ОСОБА_3 від її проведення.

Ухвалою суду Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.07.2019 року клопотання представника позивача адвоката Сидоренко Т.В. про забезпечення доказів - задоволено.

Постановою Апеляційного суду від 27.08.2019 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2019 року про забезпечення доказів - скасовано та прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_26 про забезпечення доказів - відмовлено.

Відповідно до пункту 8 Постанови, питання щодо походження дитини, суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно яких жоден доказ не має для суду насамперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено іншими доказами (ВС/КЦС №591/6441/14-ц від 16.05.2018).

13.05.2020 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_26 , за якою вона просила призначити у справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу.

Ухвалою від 14.05.2020 року у задоволенні клопотання відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність доказів ухилення ОСОБА_3 від проведення експертизи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи.

15.10.2020 року адвокатом Сидоренко Т.В. заявлений відвід судді Черенковій Н.П.

Ухвалою суду від 16.10.2020 року у задоволенні клопотання відмовлено.

За ч. 3 ст. 39 ЦПК України, якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Згідно ч. 7 ст. 39 ЦПК України, питання про відвід вирішується невідкладно.

Підстави для відводу (самовідводу) передбачені статтею 36 ЦПК України, відповідно до якої, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

У відповідності з п. 66 Рішення ЄСПЛ (Справа «Мироненко і Мартенко проти України, заява № 4785/02») безсторонність судді за усталеною практикою Суду для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.

Вирішальним при визнанні судді безстороннім є те, чи можуть бути об`єктивно виправдані побоювання учасників справи щодо заангажованості певного судді.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п.1 ст.6 конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, враховуючи особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (i) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та серед інших аспектів його склад достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому сенсі навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»).

Реалізація принципу верховенства права, визначеного ЦПКУкраїни, є неможливою без забезпеченої можливості доступу особи до незалежного, неупередженого суду, провадження в якому відповідає вимогам справедливого судового розгляду.

Пункт 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, наголошує, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в його неупередженості.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Як показує судова практика, «інші обставини» можливо трактувати по-різному - залежно від того, які інтереси переслідують сторони процесу,і таких ситуацій - багато.

У зв`язку з цим міжнародною командою розроблені «Правила організації кримінального та цивільного судочинства», які базуються на підставі ст.ст. 1,3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ст. 4 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та засновані на принципі верховенства права і чинного законодавства.

За даними «Правилами» не є «іншими обставинами, які викликають сумнів в неупередженості судді», його віросповідання, національність, етнічне чи соціальне походження, стать, вік, освіта, трудовий стаж, членство в громадських, спортивних або благодійних організаціях, майновий стан і сексуальна орієнтація, ухвалені раніше судові рішення, окрема думка в інших справах або висловлена суддею публічно думка щодо того чи іншого юридичного питання. Також не вважається поважною причиною для відводу перебування адвоката та/або прокурора в списку друзів судді у соціальних мережах.

Важливо, щоб "Правила" були зрозумілі звичайним людям,щоб будь-який громадянин, звернувшись до суду, розумів, чому приймаються ті чи інші рішення або відбувається та чи інша подія. Передбачуваність судового процесу здатна зміцнити довіру громадян до судової системи в цілому.

Взагалі «Правила» необхідні для того, щоб зробити судовий процес більш ефективним, щоб скоротити строки розгляду справ та запровадити єдині підходи до вирішення справ, для недопущення зловживання правами.

У рішенні ВС Флориди зазначено, що дружба на FB сама по собі не надає «ніякої суттєвої інформації» про будь-які фактичні відносини між сторонами. Факт такої дружби не є юридично достатньою причиною для відсторонення судді. Суд також зазначив, що ні одна розумна людина не сумніватиметься в неупередженості судового розгляду виключно через те, що суддя і адвокат є друзями на Facebook «з відносинами невизначеного характеру».

Українська Феміда визначає друзів в Facebook - несправжніми. На думку суду, позначення певної особи в соціальних мережах як "друга" не можна трактувати як дружбу в звичайному розумінні цього слова.

Суд порахував, що термін «друг», який використовується для позначення людей, які згодні увійти в контакт через соціальні мережі, які не відсилає до дружніх відносин в традиційному сенсі цього слова, а існування контактів між різними людьми через ці мережі недостатньо, щоб встановити конкретну упередженість. На думку суду, соціальна мережа є «просто специфічним засобом комунікації між людьми, які мають спільні інтереси і / або однаковий рід занять».

Таким чином, позначення певної особи в соціальних мережах як "друга" не можна трактувати як вказівку на ступінь або інтенсивність відносин судді з таким обличчям, тобто про дружбу в звичайному розумінні цього слова.

Суддя Європейського суду з прав людини Ганна Юдківська вказала, цитуючи рішення Касаційного суду Франції: «…термін «друг», що використовується для позначення людей, які згодні увійти в контакт через соціальні мережі, не відсилає до дружніх стосунків у традиційному сенсі цього слова, … існування контактів між різними людьми через ці мережі не достатньо, щоб встановити конкретну упередженість; соціальна мережа є просто специфічним засобом комунікації між людьми, які мають спільні інтереси, і в цьому випадку - однаковий рід занять».

У наш час соціальні мережі в Інтернеті запанували серед способів суспільних комунікацій. Зважаючи на те, що судді також є членами суспільства, з такими ж правами, як і всі інші громадяни (проте з більшою відповідальністю за свої дії та рішення), звичайною є їхня участь в мережевих платформах для спілкування, що не можна заборонити чи піддавати осуду. При цьому, такого роду комунікація може мати, насамперед, пізнавальний та споглядальний характер, що дозволяє особі формувати думку стосовно актуальних питань, які виникають у суспільстві, дати їй можливість для більш глибокого розуміння соціальних проблем тощо. Це надзвичайно важливий аспект у професійній сфері, оскільки процес здійснення судочинства не є, та не повинен бути відірваним від суспільства.

Академічний тлумачний словник української мови трактує слово «сумнів» наступним чином: «Непевність щодо вірогідності, можливості чого-небудь; нестача твердої впевненості в комусь, чомусь».

Позначення певної особи в соціальних мережах як «друга» не можна трактувати як вказівку на ступінь або інтенсивність відносин судді з такою особою, тобто про дружбу у звичайному розумінні цього слова. Отже, не можна говорити про недотримання принципу неупередженості, оперуючи лише такими формальними ознаками.

Згідно останніх наукових досліджень, проведених ОСОБА_28 , професором еволюційної антропології з Оксворда, встановлено, що мозок людини не може утримати у свідомості інформацію про більше ніж 150 друзів.

Відкритість судді у соціальних мережах сприяє відновленню довіри до судової влади в цілому.

«Дружба» в соціальних мережах не є достатньою підставою для відводу чи самовідводу судді, якщо до цього не приєднуються інші обставини, які можуть дати підстави для висновку про упередженість судді.

Звичайному пересічному громадянинові не важливо, зареєстрований суддя в соціальній мережі чи ні. Для нього головне, щоб суддя, керуючись принципом верховенства права, завжди діяв неупереджено.

Оскільки ніяких дружніх стосунків з даним адвокатом у судді немає, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого відводу.

Окрім того, у відповідності до приписів ст.39 ЦПК України, питання про відвід може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Між тим, заява про відвід заявлена після відмови суду у задоволенні клопотання про призначення у справі експертизи. Відомості , на які посилається адвокат Сидоренко Т.В. не стали відомими їй безпосередньо у даному судовому засіданні, а за такого, суд приходить висновку, що даний відвід базується саме на результатах вчинених судом процесуальних діях суду.

Згідно ч. 4 ст. 36 ЦПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом… (ст. 6 Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод).

Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. (Конституція України). Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. (ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Основним завданням судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судових спорів, на основі принципів, зокрема верховенства права та рівності всіх учасників перед законом і судом. (ЦПК України)

У зв`язку з неявкою позивача та її адвоката до судового засідання 16.10.2020 року, слухання справи відкладено на 18.11.2020 року.

За договором № 35 від 16.10.2020 року, інтереси ОСОБА_5 представляє адвокат Бєлік С.В.

Ухвалою суду від 18.11.2020 року задоволено клопотання адвоката Сидоренко Т.В. про виклик свідків, запропоновано позивачу ОСОБА_2 надати докази у підтвердження того, що за життя ОСОБА_12 оспорював батьківство відповідача ОСОБА_3 , та розпочав процедуру оспорювання батьківства. Слухання справи відкладено на 11.01.2021 року.

11.01.2021 року від адвоката Сидоренко Т.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку зі знаходженням позивача на карантині.

Слухання справи відкладено на 19.02.2021 року.

У зв`язку зі знаходженням судді на лікарняному з 10.02.2021 року, слухання справи відкладено на 22.04.2021 року.

Ухвалою суду від 23.04.2021 року клопотання адвоката Сидоренко Т.В. задоволено частково. Відкладено розгляд справи на 03.06.2021 року, роз`ясненно право на надання заяви про слухання справи у відсутності сторони, проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Визнано явку позивача обов`язковою до судового засідання 03.06.2021 року.

03.06.2021 року, ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та просила слухання справи відкласти із-за неявки адвоката Сидоренко Т.В.

Слухання справи відкладено на 28.08.2021 року.

27.08.2021 року за № ЕП-5763 без ЕЦП зареєстровано заяву ОСОБА_26 про залишення позову без розгляду.

У зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті по справі за № 6473/21, слухання справи відкладено на 13.10.2021 року.

До судового засідання 13.10.2021 року позивач, адвокат Сидоренко Т.В., представники третьої особи не з`явились.

Представник відповідачів адвокат Бєлік С.В. вважав, що заява від імені адвоката Сидоренко Т.В. про залишення позову без розгляду, підлягає поверненню.

Ухвалою від 13.10.2021 року заяву за вхідним №5763 від 27.08.2021 року без ЕЦП від імені ОСОБА_26 про залишення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька без розглядуповернуто з наступних підстав.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ст, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Згідно з п. п. 12, 20 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис, що дає можливість однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника (ідентифікувати).

Відповідно до ч. 8 ст. 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Натомість, як вбачається зі змісту заяви , остання не скріплена електронним цифровим підписом, тобто по суті не підписана нею.

Відповідно до п.1 ст.4 ст.185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Ухвалою суду від 13.10.2021 року постановлено про продовження розгляду цивільної справи за відсутності сторін, які не з`явилися , та свідків.

При цьому суд виходив із наступного.

Реалізація принципу змагальності в цивільному судочинстві спонукає учасників справи та їх представників до використання всіх можливих механізмів захисту права, у зв`язку з чим ними можуть допускатися і певні зловживання. Водночас слід наголосити, що зловживання правом має розглядатися як процесуальне правопорушення виключно за умови встановлення причино-наслідкового зв`язку між зловживанням та завданою шкодою (встановленням певних ризиків) іншому учаснику справи. Тобто зловживання процесуальним правом як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в порушенні умов належної реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав іншими учасниками справи.

Верховний Суд трактує зловживання , як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 6.09.2018, справа №552/2378/17).

Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас , учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №552/2378/17, визначив зловживання, як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення , який полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав.

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Це підтверджується постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14.

«Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору, як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій» (окрема думка судді Валентини Сімоненко щодо постанови ВС від 02 жовтня 2019 року у справі №750/3021/18).

Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники , повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства.

Ухилення позивача від участі в судовому розгляді поданого ними ж позову порушує права іншої сторони - відповідачів.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції, вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Разом з тим, сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України»).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Враховуючи вище викладене, а також те, що існує спір між сторонами який стосується інтересів дитини, який підлягає вирішенню, оскільки кожна особа має право на те, щоб його справа була розглянута безстороннім і неупередженим судом, враховуючи принципи верховенства права, а також те, що позивач не відмовлялася від пред`явлених позовних вимог, пропорційності, вважає можливим застосувати приписи п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Реалізація принципу верховенства права, визначеного ЦПК України, є неможливою без забезпеченої можливості доступу особи до незалежного, неупередженого суду, провадження в якому відповідає вимогам справедливого судового розгляду.

Кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом… (ст. 6 Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод).

Основним завданням судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судових спорів, на основі принципів, зокрема верховенства права та рівності всіх учасників перед законом і судом. (ЦПК України)

Статтею 15 Кодексу суддівської етики визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді.

Враховуючи вищевикладене, а також заяву ОСОБА_2 подану 03.06.2021 року про підтримання позову в повному обсязі, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутності позивача та її представника на підставі приписів п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України.

Ухвалою суду від 18.10.2021 року вказано третьою особою по справі за позовом відділ державної реєстрації актів цивільного стану м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління ( м. Одеса).

Позивач та її адвокат, відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не з`явились.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 про підтримання позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідачів просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

При цьому, адвокатом Бєлік С.В. надана заява про стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 44 968,00 грн. на професійну допомогу. Також адвокат зазначив, що документи, які підтверджують витрати на професійну допомогу ОСОБА_5 будуть ним подані у відповідності до приписів ст. 141 ч.8 ЦПК України.

Представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління ( м. Одеса) до судового засідання не з`явився, просив про слухання справи у їх відсутність.

Служба у справах дітей Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явилась, відзиву на позов не надала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Рішенням Центрального районного суду від 31.05.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та скасування свідоцтв про право на спадкування за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом- відмовлено.

За приписами ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі , що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, до якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду встановлено наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вступили до шлюбу 14.10.1994 року, від шлюбу мають доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.11.2017 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що з травня 2017 року шлюбні відносини припинені і вони стали проживати в різних місцях. Сумісне проживання стало неможливим із-за несумісності поглядів на життя. Подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу стали неможливі та суперечать інтересам її, відповідача , та їхньої неповнолітньої дитини (цивільна справа № 490/10582/17).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.03.2018 року дані позовні вимоги позивача задоволено.

22.11.2017 року ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою до ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів, та вказала, що між нею та боржником не досягнена згода щодо розміру аліментів, які він має сплачувати на утримання доньки.

Судовим наказом від 26.01.2018 року, виданим Центральним районним судом м. Миколаєва за заявою ОСОБА_2 постановлено про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 22.11.2017 року і до досягнення дитиною повноліття (справа № 490/10596/17).

Позивачем долучено до позову Експертне заключення про біологічне батьківство №MGT 2130, номер заключення -MG 18-42680/C1 F1, від 01.03.2018 року, за яким біологічна мати відсутня, дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вірогідний батько ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підставі відібраних зразків з ротового мазку, відібраного 19.02.2018 року, та в результаті комбінованого індексу батьківства 13 113 383 на 99, 9999 % являється вірогідним батьком.( дана компанія зареєстрована у Лондоні).

За історією хвороби № 770, у міській лікарні №4, ОСОБА_12 , зареєстрований по АДРЕСА_7 , інвалід 2 групи, знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні з 08.02.2018 року по 01.03.2018 року, з мінімальним ступенем активності, декомпенсація, печінково-клітинна недостатність, кровотеча з діагнозом цироз печінки, неуточненої етіології (токсичний).

Погіршення стану з 15.01.2018 року після перебування у Східниці, у зв`язку з чим викликана бригада швидкої медичної допомоги, якою і доставлений до лікарні.

За даними історії хвороби, 19.02.2018 року знаходився у лікарні та проходив обстеження. За анамнезом виписки із історії хвороби знаходився у тяжкому стані.

За випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 154, Миколаївського обласного наркологічного диспансеру, ОСОБА_12 знаходився на стаціонарному лікуванні з 06.03.2017 року по 01.04.2017 року з приводу розладів психіки та поведінки, зловживання алкоголем на протязі 10 років з добовою дозою до 2,0 літрів. Виписаний по закінченню курсу лікування.

23 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_7 до 1/2 частини зі всіх видів заробітку відповідача.

При цьому позивач вказала, що дитина постійно проживає з нею, вона не працює, не отримує допомоги по безробіттю, так як ч.1 ст. 51 Конституції України проголошено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. ЇЇ батьки пенсіонери, тому вона знаходиться у недостатньо задовільному майновому стані.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.01.2020 року позов залишено без розгляду із-за неявки позивача.( 490/9883/18).

ОСОБА_12 та ОСОБА_29 вступили до шлюбу 01.12.2006 року, та після шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_7 ( свідоцтво серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1849, видано 01.12.2006 року).

Від даного шлюбу мають доньку ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис 3461), та ОСОБА_31 , народження ІНФОРМАЦІЯ_10 ( свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис 3805).

ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_12 помер, про що свідчить актовий запис № 237 від 18.07.2018 року.

25.07.2018 року до приватного нотаріуса Гавеля О.О. звернулась ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини, як дружина померлого ОСОБА_12 .

Спадкоємцями після його смерті є батько померлого- ОСОБА_4 , який відмовився від спадщини на користь дружини померлого- ОСОБА_5 , а також діти спадкодавця : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_35 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , та ОСОБА_32 ,народження ІНФОРМАЦІЯ_14 .

Приватним нотаріусом заведена спадкова справа № 19/2018.

30.08.2018 року до приватного нотаріуса звернулась ОСОБА_2 , як законний представник малолітньої ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини в порядку заповіту від 04.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Денисовою О.О. на кімнату у гуртожитку ( реєстровий №4207).

За змістом заповіту від 04.07.2017 року, ОСОБА_12 , який проживає у квартирі АДРЕСА_8 , на випадок смерті, належну кімнату у гуртожитку АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У матеріалах спадкової справи міститься довідка № 476 від 24.07.2018 року, видана ТОВ « Центральний «, згідно якої ОСОБА_12 з 29.01.1998 року по день смерті був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_8 .

За довідкою Департаменту з надання адміністративних послуг від 19.01.03-02/ц/502/17 від 21.02.2018 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована по АДРЕСА_9 з 21.02.2018 року.

ОСОБА_2 , за даними паспорту серії НОМЕР_5 з 25.06.2002 року по 21.02.2018 року була зареєстрована у АДРЕСА_10 , та з 21.02.2018 року по АДРЕСА_9 .

28.01.2019 року приватним нотаріусом Гавеля О.О. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_12 на дружину ОСОБА_5 - 2/5 частини, дітей ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , ОСОБА_33 на 50% частки в статутному фонді ТОВ « Автохауз» по 1/5 частині кожному.

28.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом в тих же долях у ТОВ Аква Марин».

28.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину на 2/5 частки в статутному фонді ТОВ « Рост 205» на дружину- ОСОБА_5 , та дітей по 1/5 частині, яка складається із 100% частки фонду.

28.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку 99,54 % в статутному фонді ТОВ Сервіс Центр» на дружину та дітей у тих же частках ( 2/5 та по 1/5).

28.01.2019 року видано свідоцьтво про право на спадщину за законом на частку у фонді ТОВ Телерадіокомпанії «Радіопрім»- 25% у тих же частках .

30.01.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_6 на 1/5 частину частки у статутному фонді ТОВ « Автохауз», на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ « Аква Марин», на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ «Рост 205», на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ « Сервіс Центр»,на 1/5 частку у статутному фонді ТОВ « Телеорадіокомпанія « Радіопрім».

28.02.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини квартири АДРЕСА_11 на ОСОБА_5 , та по 1/5 частині за ОСОБА_35 та ОСОБА_14 .

За свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.02.2019 року, за ОСОБА_5 визнано право на спадкування на 2/5 частини квартири АДРЕСА_12 , на 1/5 частину - ОСОБА_14 , ОСОБА_35 .

28.02.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини квартири АДРЕСА_12 за ОСОБА_5 та на 1/5 за дітьми ОСОБА_35 , ОСОБА_32 , ОСОБА_6

28.02.2019року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини квартири за ОСОБА_5 та 1/5 за дітьми.

28.02.2019 року видано свідоцтво на квартиру АДРЕСА_12 в тих же частках.

28.02.2019 року видано свідоцтво на право на спадщину за законом на 2/5 частки від 1/4 частки медичного стоматологічного центру по АДРЕСА_13 за ОСОБА_5 , та по 1/5 частки за дітьми.

01.03.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на2/5 частини від 1/2 частки земельної ділянки АДРЕСА_2 та по 1/5 на дітей.

01.03.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини земельної ділянки 2-г по АДРЕСА_14 та по 1/ 5 частині за дітьми.

01.03.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/5 частини від 1/2 частки земельноїділянки 46 по АДРЕСА_15 та по 1/5 за дітьми.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.04.2019 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання заповіту від 04.07.2018 року недійсним.

На частину майна свідоцтво про право на спадщину не видано , в матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_2 про їх невидачу до розгляду справи судом.

Суд прийшов до висновку, що неможливо встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 , та ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період, оскільки і ОСОБА_2 і ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі. Тобто, задоволення заяви приведе до порушення принципу одношлюбності, передбаченого ст. 25 СК України.

Дана позиція суду відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 25.04.2019 року.

Також Верховний Суд вказав, що для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, необхідною умовою є встановлення факту неперебування особи у будь-якому іншому шлюбі.

За такого, в силу положень статті 74 СК України, перебування чоловіка і жінки у зареєстрованому шлюбі, виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою.

З приписами ст.ст.114-116 СК України, у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини - Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.

Також, згідно правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №369/3338/17, вбачається, що за приписами частини другої статті 3 СК України , сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Отже, необхідно довести належними та допустимими доказами сукупність наступних фактів: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Такими доказами можуть бути, зокрема: показання свідків, допитаних в судовому засіданні, фотографії, документи, предмети, які за своїм зовнішнім виглядом, властивостям, місцю знаходження та за іншими ознаками можуть служити засобами встановлення обставин, які мають значення для розгляду і вирішення справи, інформація в електронній (цифровій) формі (наприклад: електронні документи, в тому числі веб-сайти, повідомлення у Facebook, голосові повідомлення в Telegram, фотографії в Instagram).

Частиною першою статті 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Виданий документ може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку.

За такого, висновок експертизи, наданий позивачкою ОСОБА_2 , не є належним доказом.

Окрім того, позивачкою вказано, що подружні стосунки з чоловіком ОСОБА_3 припинені у травні 2017 року, що знайшло своє відображення у рішенні суду від 28.03.2018 року про розірвання шлюбу.

При цьому, при зверненні до суду з вимогами про стягнення аліментів, ОСОБА_2 посилається на те, що батько неповнолітньої ОСОБА_3 має рівні з нею права та обов`язки по утриманню дитини, про що і зазначено у судовому наказі від 26.01.2018 року.

При цьому суд звернув увагу на те, що з 01.12.2006 року ОСОБА_12 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 по день смерті. При цьому, від шлюбу мають дочку ОСОБА_14 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_14 та ОСОБА_35 , народження ІНФОРМАЦІЯ_10 , що свідчить про стійкі подружні стосунки як між чоловіком та жінкою, та спростовує посилання ОСОБА_2 на подружні стосунки з ОСОБА_12 з початку 2007 року, як таке, що суперечить приписам ст.25 СК України.( одношлюбність).

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку щодо безпідставності заявлених позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_12 .

Законодавцем встановлено, що "сім`я" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст.12 Конвенції встановлено і право на шлюб.

Даних про те, що ОСОБА_12 визнавав себе батьком ОСОБА_7 не надано, як і тих, що він оспорював батьківство ОСОБА_3 .

Позиція суду та висновки за результатом розгляду справи

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою-третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49).

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля , як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано "необхідним у демократичному суспільстві", воно повинно бути обґрунтовано "гострою соціальною необхідністю". Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Згідно зі статтею 121 СК України , права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 138 СК України, жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини.

Відповідно до пунктів 2.13, 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, різновидом яких є актовий запис про народження дитини, є серед іншого і рішення суду про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження. Зміни, доповнення, виправлення, зазначені в рішенні суду, вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації№ 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

За змістом частини другої статті 138 СК України вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.

У даній справі суд установив, що матеріали справ не містять доказів про те, що інша особа подала заяву про своє батьківство відносно ОСОБА_7 , розпочав процедуру оспорювання батьківства, ( а саме померлий ОСОБА_12 ), а вимога ОСОБА_2 про виключення запису про ОСОБА_3 , як батька дитини без подання іншою особою відповідної заяви буде суперечити вимогам частини другої статті138 СК України та інтересам самої дитини, суд і дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи позивача про те, що відповідач не є біологічним батьком дитини, а тому не може мати батьківських прав стосовно ОСОБА_7 , суд відхиляє, оскільки підставою для відмови у задоволенні позову судом є саме неподання іншою особою заяви про своє батьківство щодо дитини, а не відсутність доказів біологічного споріднення відповідача з дитиною.

Суд вважає, що наявність у відповідача- ОСОБА_3 батьківських прав не порушує права позивача як матері дитини , оскільки у справах цієї категорії саме інтереси дитини мають визначальне значення.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Встановлена національним сімейним законодавством (частиною другою статті 138 СК України) конструкція, за якою вимога матері про виключення даних про її чоловіка як про батька дитини задовольняється лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство, спрямована саме на захист інтересів дитини, щоб забезпечити стабільність умов життя дитини, уберегти її від душевних потрясінь та унеможливити ситуацію, за якої жоден чоловік не визнає своє батьківство щодо дитини.

Інша особа не подала заяви про своє батьківство щодо ОСОБА_7 , отже відмова задовольнити вимогу матері про виключення ОСОБА_3 із актового запису про народження відповідає інтересам дитини, оскільки не допускає перетворення соціального статусу дитини, народженої батьками, які перебували у шлюбі, у соціальний статус дитини, народженої батьками, які не перебувають у шлюбі, із записом прізвища батька за вказівкою матері.

Офіційно визнаний факт батьківства відповідача на підставі презумпції шлюбного батьківства, породжує передбачені сімейним законодавством його обов`язки щодо виховання та матеріального утримання дитини, що також відповідає її інтересам.

У даній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_3 упродовж усього життя ОСОБА_7 , вважав себе батьком дитини, піклувався та дбав про її благополуччя, і дитина не знала іншу особу, яка б заявляла або реалізувала свої батьківські права щодо неї.

Позивач не повідомила відповідача, що він не є батьком дитини і не перешкоджала налагоджуванню між відповідачем і дитиною стосунків батька і дочки.

Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Суд зауважує, що в даному випадку не порушується право дитини знати свого батька , оскільки в межах цієї справи не вирішується право дитини знати свого біологічного батька, про якого у справі відсутні будь-які дані, а вирішується право матері оспорити батьківство свого колишнього чоловіка щодо дитини, народженої у шлюбі.

Дана позиція суду узгоджується із постановою ВС від 06.10.2021 року за № 755/ 14176/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість,

за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання),зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку,

що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно

до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства

є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін

до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу,

що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат,

які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів

у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови,

що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Установлено, що ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про розподіл судових витрат і просив у разі ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, на його користь стягнути з ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44 968,0 грн.

До закінчення судових дебатів у справі адвокатом Бєлік С.В. надав до суду договір-доручення № 45 про надання правової допомоги від 23.07.2019 року. додаткову угоду №1 від 03.01.2020 року, протокол №1 узгодження договірної ціни від 23.07.2019року, акт ( звіт) № 45 від 11.10.2021 року, ордер адвоката № 148644 від 23.07.2019 р., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 604 від 15.05.2010 р., копію посвідчення адвоката.

Установлено, що заявник та його представники не надали суду документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення

з відміткою банку або інші банківські документи).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг

і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1

частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах:

від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року

у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19),

від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження

№ 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі

№ 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною.

Таким чином, відповідачем підтверджено обсяг наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані

ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути

на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв

і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру

з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19); від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).----Доводи щодо розумності та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, які просить стягнути відповідач, викладено ним у заяві, з якою суд погоджується.

З акту про надання правової допомоги від 11 жовтня 2021 року установлено, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 23 липня 2019 року № 45 адвокатська фірма « Правозахисник» в особі Президента Бєлік С.В. надала, а клієнт прийняв наступну роботу: 1)щодо представництва інтересів в Центральному суді, апеляційній інстанції; 2) обсяг послуг на представництво в Центральному суді- 17 засідань: 07.11.2019 р., 23.12.2019 р., 15.01.2020 р., 30.01.2020 р., 11.02.2020 р., 04.03.2020 р., 16.03.2020 р., 13.05.2020 р., 17.08.2020 р., 15.09.2020 р., 15.10.2020 р., 18.11.2020 р., 11.01.2021р., 19.02.2021 р., 22.04.2021 р., 03.06.2021р., 28.08.2021 р.,3) обсяг послуг в апеляційному суді -2 засідання- 12.08.2019 р., 27.08.2019 р., 4) кількість годин- 19;5) вартість послуг за представництво в Центральному суді становить 38 961, 00 грн. ( за кількістю судових засідань : 4000 грн., 2102, 00 грн Х7; 2197 грн.х4; 2270,00 грн.х4; 2379,00 грн), представництво у Миколаївському апеляційному суді- 6 007 грн. ( 4000 грн. + 2007 грн).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за можливе задовольнити заяву ОСОБА_4 , та стягнути витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на його користь 44 968,00 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Щодо витрат на професійну допомогу у відношенні ОСОБА_5 , то вони мають бути вирішені судом з врахуванням посилань адвоката Бєліка С.В. та приписів ст. 141 ч.8 ЦПК України.

Керуючись, ст.ст. 10, 12,13, 76-84, 258-259, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа- Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління (м.Одеса), про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 44 968,00 грн.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 жовтня 2021 року.

Суддя Н.П. Черенкова