Провадження № 22-ц/812/853/21 Головуючий суду першої інстанції Саламатін О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року м. Миколаїв Справа 490/9213/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саламатіна О.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Центральний ВДВС), Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

18 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального ВДВС, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди.

Доводи позову обґрунтовано тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року з Кредитної спілки «Кредитний Альянс» (далі - КС «Кредитний Альянс») на його користь стягнуто грошові кошти в сумі 71 057 грн. Рішення суду набрало законної сили 09 січня 2013 року, а 05 березня 2013 року було видано виконавчий лист.

Протягом 2013- 2017 років року він звертався до Центрального ВДВС з із заявами про відкриття виконавчого провадження.

Кожного разу виконавчі провадження відкривалися, проте через деякій час виконавчий лист повертався без виконання з різних підстав, зокрема: боржник за адресою, що зазначена у виконавчому документі не знаходиться; ознак ведення господарської діяльності не виявлено; майно, яке зареєстровано за боржником на праві власності, при здійсненні заходів щодо його розшуку не виявлено.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2019 року визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС під час виконання виконавчого провадження в період з 05 березня 2013 року по 07 листопада 2017 року по примусовому виконанню листа у справі № 1423/18836/2012 виданого 05 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Згідно з ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2019 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС під час виконавчого провадження.

Скасовано повідомлення старшого державного виконавця Центрального ВДВС від 20 грудня 2017 року «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання».

12 травня 2020 року він черговий раз звернувся до Центрального ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження.

Постановою Центрального ВДВС від 14 травня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 62070705.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 17 грудня 2020 року по виконавчому провадженню № 62070705 жодних виконавчих дій, що передбачено частиною 2 статті 18, частиною 2 статті 36, частиною 1 та частиною 8 статті 48, частиною 1 статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» не вчинено.

Станом на день звернення з позовом, основне судове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року на протязі семи з половиною років Центральним ВДВС не виконано, норми Закону України «Про виконавче провадження», ЦПК України та Конституції України свідомо ігноруються посадовими особами.

Він вважає, що має місце порушення з боку держави України Європейської конвенції.

Оскільки дії співробітників державної виконавчої служби були визнані судовим рішенням неправомірними і ці обставини в силу частини 3 статті 82 ЦПК України не потребують доказування, а відтак завдання позивачу майнової та моральної шкоди, пов`язаної з порушенням його прав щодо своєчасного належного та повного виконання рішення суду, передбачених статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року позивачем підтверджено документально та доказуванню знову не підлягають.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року згідно виконавчого листа № 1423/18836/2012 виданого судом 05 березня 2013 року за період з 14 травня 2020 року по 17 грудня 2020 року по виконавчому провадженню № 62070705. Стягнути з державного бюджету України на його користь грошові кошти в сумі 268 419 грн, яка складається з: матеріальної шкоди - 71 057 грн; інфляційних втрат - 80 578 грн 65 коп.; 3 % річних - 15 383 грн 35 коп; моральної шкоди - 101 400 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2021 року позов задоволено частково.8Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 4 500 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які свідчили про бездіяльність відповідача щодо виконання судового рішення в період з 14 травня по 17 грудня 2020 року.

Невиплачені позивачу кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Вимога про відшкодування інфляційних витрат також не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є Кредитна спілка «Кредитний альянс», то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби.

Проте оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення про стягнення коштів, тому суд дійшов висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд безпідставно зобов`язав Державну казначейську службу України списати кошти з відповідного казначейського рахунку, при цьому зазначивши в резолютивній частині рішення суду про те, що кошти повинні бути стягнуті з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а відтак в цій частині рішення суду не відповідає правовим висновкам Верховного Суду та підлягає зміні.

Крім того, щодо вимоги про стягнення матеріальної шкоди, то посилання районного суду на те, що установлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні не може бути підставою для покладення на Державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачу шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості Боржника у цьому виконавчому провадженні - є безпідставним, оскільки своєю бездіяльністю на протязі семи років Центральний ВДВС фактично позбавив позивача майнових прав, що виникли в нього на підставі рішення суду.

Щодо стягнення з Держави 3 % річних та інфляційних втрат, то в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2019 року справа № 905/190/18 зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що "у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт)". Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Але суд першої інстанції зазначених роз`яснень суду касаційної інстанції не врахував.

Визначений судом розмір моральної шкоди є недостатнім, оскільки в державі відсутній ефективний національний засіб захисту (стаття 13 Європейської Конвенції).

Відкривши 14 травня 2020 року виконавче провадження ВП № 62070705 Головним державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Миколаєві Галкіною М.А. жодних виконавчих дій, як того вимагає Закон України "Про виконавче провадження" вчинено не було, тобто на протязі шести місяців (з 14 травня по 17 грудня 2020 року).

Висновок суду першої інстанції, що позивач зобов`язаний надавати докази бездіяльності Центрального ВДВС під час виконавчого провадження не заслуговують на увагу, оскільки саме на суд покладено обов`язок здійснювати контроль за виконанням рішення суду - тому якщо наданих позивачем доказів для визнання неправомірної бездіяльності суд вважає недостатніми, то потрібно було вивчати матеріали справи № 1423/18836/12-ц та витребувати матеріали виконавчого провадження в Центрального ВДВС у м. Миколаєві.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду скасувати повністю та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Центральний ВДВС з доводами скарги не погодився та просив оскаржене рішення скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Сторони повідомлені про дату та час розгляду справи відповідно до вимог цивільного законодавства, проте в судове засідання не з`явилися, позивач про причини неявки суду не повідомив, Державна казначейська служба України та Центральний ВДВС просили розгляд апеляційної скарги здійснити без їх участі. З огляду на наведене та приписи частини 2 статті 272 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначене рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам повною мірою не відповідає.

Судом було встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року у справі № 1423/18836/2012 стягнуто з КС «Кредитний альянс» на користь ОСОБА_1 суму грошового вкладу за договором про залучення внеску на депозитний рахунок № 25 від 05 травня 2009 року в розмірі 50 000 грн, відсотки за користування грошовими коштами в сумі - 21 057 грн, а всього 71 057 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

05 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 1423/18836/2012 на стягнення з КС «Кредитний альянс» на користь ОСОБА_1 суми грошового вкладу за договором про залучення внеску на депозитний рахунок № 25 від 05 травня 2009 року в розмірі 50 000 грн, відсотки за користування грошовими коштами в сумі - 21 057 грн, а всього 71 057 грн.

Протягом 2013- 2017 років року позивач звертався до Центрального ВДВС з із заявами про відкриття виконавчого провадження.

Кожного разу виконавчі провадження відкривалися, проте через деякій час виконавчий лист повертався без виконання з різних підстав, зокрема: боржник за адресою, що зазначена у виконавчому документі не знаходиться; ознак ведення господарської діяльності не виявлено; майно, яке зареєстровано за боржником на праві власності, при здійсненні заходів щодо його розшуку не виявлено.

Згідно з ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2019 року визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС під час виконання виконавчого провадження в період з 05 березня 2013 року по 07 листопада 2017 року по примусовому виконанню листа у справі № 1423/18836/2012 виданого 05 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Відповідно до ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2019 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС під час виконавчого провадження.

Скасовано повідомлення старшого державного виконавця Центрального ВДВС від 20 грудня 2017 року «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання».

12 травня 2020 року позивачем було направлено на адресу Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 1423/18836/2012 від 05 березня 2012 року.

14 травня 2020 року, головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Галкіною М.А. було відкрито виконавче провадження, про що останньою винесена відповідна постанова.

Як вбачається з інформації про виконавче провадження, отриманої 14 вересня 2020 року о 10:14 год та 17 грудня 2020 року о 18:27 год, державним виконавцем у виконавчому провадженні № 62070705 вчинялися певні дії, а саме - було відкрито виконавче провадження, було звернено стягнення на майно боржника, було накладено арешт на майно боржника та було приєднано виконавче провадження № 62070705 до зведеного виконавчого провадження № 58034031.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною 1 статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині 1 статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (частина 4 статті 22 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

Протиправність бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо несвоєчасного примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року встановлена судовими рішеннями.

Позивач, звертаючись до суду зазначив, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок такої протиправної бездіяльності визначається ним у розмірі стягнутої за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 71 057 грн.

Отже позивач фактично вважає, що орган державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає держава, повинен сплатити за боржника, яким за рішенням суду від 28 грудня 2012 року є Кредитна спілка «Кредитний альянс», кошти у зазначеній сумі. Проте зазначене рішення суду ще не виконано.

Між тим з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, колегія суддів вважає такі доводи позивача безпідставними, висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми, є правильним.

Крім того на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати у розмірі 80 578.65 грн та три відсотки річних, що складає 15 383.35 грн, які відповідно частини 2 статті 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна спілка «Кредитний альянс», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те що місцевим судом не враховані висновки Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та Верховного Суду у справі № 905/190/18 від 04 квітня 2019 року не заслуговують на уваги, оскільки в зазначених справах були розглянуті інша обставини ніж ті, що виникли у цій справі. За змістом позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути саме суму боргу 71 057 грн та саме з цією сумою неповернутого боргу пов`язує відшкодування інфляційних витрат та три відсотки річних, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, проте у зазначених постановах розглянуті інші правовідносини сторін.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на таке колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що інших позовних вимог позивач не заявляв та іншими юридичними фактами їх не обґрунтовував, а тому суд першої інстанції в цій частині розглянув вимоги ОСОБА_1 в межах вимог та доводів позовної заяви.

Крім цього за доводами апеляційної скарги заявник не погоджується з розміром моральної шкоди, визначаючи та мотивуючи такий розмір практикою Європейського Суду.

Між тим компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки.

Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу державної виконавчої служби було порушено право позивача, як стягувача, щодо своєчасного примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду).

При визначені компенсації позивачу моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в ситуації, що склалася, врахував ступінь та глибину моральних страждань позивача, характер протиправної бездіяльності Центрального ВДВС, тривалість та обсяг завданих страждань, та погоджується, що достатньою сумою відшкодування моральної шкоди є розмір у 4 500 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.

Аргументи апеляційної скарги щодо помилкового зазначення в резолютивній частині судового рішення відповідного казначейського рахунку, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору по суті.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині вирішення позовних вимог не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду по їх оцінці.

Водночас колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції при вирішенні позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 грудня 2012 року згідно виконавчого листа № 1423/18836/2012, виданого судом 05 березня 2013 року, в період з 14 травня по 17 грудня 2020 року по ВП № 62070705 з огляду на таке.

Вважаючи неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС щодо невжиття заходів з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва 28 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження таких вимог.

Як встановлено матеріалами справи 14 травня 2020 року було відкрито виконавче провадження та в той же день приєднано до зведеного виконавчого провадження № 58034031.

Даними автоматизованої системи виконавчого провадження, що розмішені у вільному доступі інформаційному сайті Міністерства юстиції України та облікової картки на зведене виконавче провадження, надісланої державним виконавцем до апеляційного суду, у складі об`єднаного виконавчого провадження перебувають на примусовому виконання виконавчі документи Головного Управління Пенсійного Фонду України, Миколаївського окружного адміністративного суду, тобто виконавчі документи, видані судами іншої юрисдикції.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби передбачалося статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частина 1 статті 448 ЦПК України передбачає, що така скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Разом з тим норми ЦПК України не урегульовують порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень при вчиненні таких дій у зведеному виконавчому провадженні.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України від 02 червеня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Також, відповідно до вимог статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За частиною 1 статті 30 Закону № 1404-VIII виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Проаналізувавши вказані норми, можна зробити висновок, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, у яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Закон не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Водночас частиною 1 статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Разом з тим частина 5 статті 287 КАС України передбачено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів (…) розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Отже, наведені норми закріплюють загальне правило оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив вказане рішення, якщо таке виконання не обтяжене об`єднанням з виконанням рішень, ухвалених судами за правилами іншої юрисдикції.

Таким чином, оскільки законодавством, не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 805/3267/16а дійшла висновку, що юрисдикція адміністративного суду поширюється на спори щодо судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, що має місце у цій справі.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Центрального ВДВС щодо невжиття заходів з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року належить до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

За приписами частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Отже рішення суду першої інстанції в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Центрального ВДВС щодо невжиття заходів з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині закриттю.

Керуючись статтями 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 грудня 2012 року згідно виконавчого листа № 1423/18836/2012, виданого судом 05 березня 2013 року в період з 14 травня по 17 грудня 2020 року по ВП № 62070705 скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 12 травня 2021 року.