Провадження № 22-ц/812/780/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/1615/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманська Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за скаргою

ОСОБА_1

на рішення державного виконавця

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою

начальника Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 26 січня 2021 року суддею Кузьменко В.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повної ухвали не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2020 року за ОСОБА_1 визнано право власності на автомобіль марки ВАЗ-2104 та стягнуто на користь ОСОБА_2 вартість Ѕ частки майна в розмірі 29 567,34 грн., а також 1440 грн. судових витрат.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Заводський ВДВС). В заяві зазначав, що на виконання судового рішення у жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження, в межах якого державним виконавцем Заводського ВДВС Курас Ю.В. накладено арешт на його банківські рахунки, в тому числі відкриті у КБ «ПриватБанк». Проте на ці рахунки надходять його заробітна плата та пенсія, з яких установами, що проводять нарахування, вже утримані кошти на виконання судового рішення у розмірах, передбачених законом.

Посилаючись на те, що рахунки, що призначені для виплати заробітної плати та пенсії, є рахунками зі спеціальним режимом використання, на які накладення арешту заборонено, а внаслідок незаконних дій виконавця він позбавлений всіх джерел існування, що порушує його конституційні права, ОСОБА_1 просив скасувати арешт всіх його рахунків в АТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірними дії державного виконавця Заводського ВДВС в частині накладення арешту на рахунки ОСОБА_1 , відкриті у АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я, скасовано постанову ВП № 63127368 про арешт коштів боржника.

В апеляційній скарзі начальник Заводського ВДВС просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при накладенні арешту на рахунки боржника державний виконавець діяв у відповідності до вимог статей 1, 11, 48, 56, 58 Закону «Про виконавче провадження». Підставою для зняття арешту з рахунків боржника за статтею 59 цього закону є лише документально підтверджене повідомлення банку про спеціальний режим використання тих рахунків, які арештовані за постановою виконавця. До того ж, суд невмотивовано визнав рахунок ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк» рахунком зі спеціальним режимом використання, не звернув увагу на який об`єкт накладено арешт та не застосував правові позиції Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , наполягаючи на порушенні його прав забороною розпоряджатись заробітною платою та пенсією після всіх утримань, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У письмових поясненнях стягувач ОСОБА_2 посилалась на невиконання заявником судового рішення щодо сплати їй коштів за частку спільного майна.

Розгляд справи апеляційним судом проведено за участю начальника Заводського ВДВС Романчука С.М., боржника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 .

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що арешт, накладений на рахунки ОСОБА_1 , які відкриті в АТ КБ «ПриватБанк», перешкоджають боржнику отримати заробітну плату та пенсію, а тому скарга на дії державного виконавця підлягає задоволенню. Способом поновлення прав боржника у виконавчому провадженні суд обрав визнання неправомірними дій виконавця та скасування постанови про арешт коштів ОСОБА_1 .

Проте таке судове рішення не можна вважати обґрунтованим, оскільки суд не з`ясував всі обставини, на які посилався заявник; не дав оцінку діям державного виконавця; не зазначив, в якій частині ці дії суперечать вимогам виконавчого законодавства, а скасовуючи постанову про накладення арешту на кошти боржника в повному обсязі (без встановлення дати прийняття постанови та її змісту) вийшов за межі повноважень суду (пункт 18 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання удових рішень цивільних справах» від 7 лютого 2014 року), а також за межі вимог ОСОБА_1 .

Зазначені недоліки стали наслідком розгляду справи у відсутності суб`єкта оскарження державного виконавця, належним чином не повідомленого про дату, час та місце розгляду справи.

Порушення судом вимог виконавчого та процесуального законодавства є підставою для скасування ухвали суду та постановлення нового судового рішення по суті спору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні державного виконавця Заводського ВДВС Кураса Ю.В. перебуває виконавче провадження № 63127368, відкрите 28 вересня 2020 року на підставі виконавчого листа № 487/1615/20 від 20 вересня 2020 року, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва за рішенням суду від 19 травня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 29 567, 34 грн. вартості частки спільного майна та 1440 грн. судових витрат (а.с.38-39, 107 зворот).

28 вересня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти на відкритих рахунках, в тому числі в АТ КБ «ПриватБанк», МФО 319226, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 (а.с107).

ОСОБА_1 працює у ТОВ «Ліски-М». На підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №63127368 з заробітної плати проводиться відрахування 20% (а.с.47, 72).

ОСОБА_1 також отримує пенсію, з якої також проводиться відрахування 20% за судовим рішенням у виконавчому провадженні №63127368 (а.с.70-71).

ОСОБА_1 має у АТ КБ «ПриватБанк картку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), на яку нараховуються зарплатні та пенсійні виплати (а.с. 73,74).

З жовтня 2020 року витрати коштів з цієї картки не здійснюються (а.с.75).

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 звертався до державного виконавця Заводського ВДВС з клопотанням про вжиття заходів щодо незаконного арешту коштів на рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», а саме заробітної плати та пенсії (а.с.56).

Відомостей про вжиті державним виконавцем заходи щодо поновлення прав боржника матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією бо бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Отже, підставою для задоволення скарги є встановлення судом того факту, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця прийняті або вчинені не у відповідності до вимог закону, поза межами повноважень суб`єкта оскарження, і права чи свободи заявника були порушені.

За змістом статті 1 Закону « Про виконавче провадження» (далі Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом) (частина 7 статті 18 цього Закону).

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (частини 1-3 статті 56 Закону №1404).

Пунктом 2 частини 2 статті 48 Закону №1404 заборонено звернення стягнення та накладення арешту, зокрема, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини 3 статті 52 Закону №1404 не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини 1 статті 34 цього Закону (абзац 2 частини 2 статті 59 Закону №1404).

Правилами пункту 1 частини 4 статті 59 Закону №1404 також передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у разі невиконання боржником рішення суду, яке є обов`язковим до виконання, виконавцем здійснюється його примусове виконання, під час якого він має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, та повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться. У разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів.

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина 4 статті 59 Закону №1404).

Аналіз встановлених обставин даної справи свідчить про те, що ОСОБА_1 судове рішення в добровільному порядку не виконав. Відкривши виконавче провадження №63127368 та наклавши арешт на грошові кошти, що містяться на відкритому рахунку боржника у АТ КБ «ПриватБанк» постановою від 28 вересня 2020 року, виконавець діяв відповідно до вимог статей 18,48,52 Закону №1404, визначив порядок виконання постанови із застереженням щодо накладення арешту на рахунки та/або звернення стягнення на які заборонено законом та які належать боржнику. При цьому виконавця не наділено правом визначення статусу рахунку або коштів.

Банківська установа (АТ КБ «ПриватБанк»), на яке нормами статті 52 Закону №1404 покладено обов`язок визначати статус рахунку та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунку ( НОМЕР_2 ) виконало, повідомлення виконавцю про особливий статус рахунку не направило.

Підстав вважати рахунок ОСОБА_1 , на який надходять заробітна плата та пенсія, рахунком зі спеціальним режимом використання, як то передбачено частиною 2 статті 48 Закону №1404, судом не встановлено.

Грошові кошти, навіть отримані як заробітна плата та пенсія, не є коштами, на які за законом не може звертатись стягнення, про що свідчить утримання 20% цих виплат за місцем нарахування на виконання судового рішення.

Грошові кошти після зарахування на рахунок боржника є його власністю, втрачають свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат), та набувають статус вкладу (постанова ВСУ від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15).

Крім того, на рахунок, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», можуть надходити кошти, які належить ОСОБА_1 , і з інших джерел (а.с.73,74)

Отже, підстав вважати неправомірними дії державного виконавця щодо накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», апеляційним судом не встановлено.

Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року (справа № 905/361/19-ц), у постанові Верховного Суду від 3 лютого 2021 року (справа № 756/1927/16-ц), став підставою для відмови у задоволенні скарги боржника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правові позиції Верховного Суду (Верховного Суду України) щодо застосування норм права до спірних правовідносин є обов`язковими для судів нижчих ланок. При цьому правом відступу від цих позицій вищого судового органу такі суди не наділені.

Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування норм виконавчого законодавства до спірних правовідносин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині скасування арешту всіх рахунків в АТ КБ «ПриватБанк», як зазначено у скарзі ОСОБА_1 .

Водночас, досліджуючи питання щодо порушення прав боржника арештом тих кошти, які надійшли як заробітна плата (соціальні виплати, пенсія тощо), Верховний Суд зауважив, що права боржника можуть бути поновлені шляхом зняття арешту, який виконавцем може здійснити відповідно до частини 4 статті 59Закону №1404 на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення, а також арешт може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати.

Таких же висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20).

Крім того, уникнути надмірних утримань з заробітної плати та пенсії можливо шляхом отримання цих коштів через установи банків, поштовими переказами на вказаний рахунок (адресу) з оплатою цих послуг за рахунок роботодавця, або через касу роботодавця.

Аналогічно вирішується питання і про виплату та отримання пенсії.

Проте, у такий спосіб можливо вирішити спірне питання на майбутнє, але неможливо поновити права боржника розпоряджатись заробітною платою та пенсією, які вже арештовані.

Так, статтею 68 Закону №1404 встановлено, що стягнення на заробітну плату та пенсію звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Обов`язок проводити такі відрахування покладається на підприємство, установу, організацію тощо правилами статті 69 Закону №1404.

Згідно з частиною 1,2 статті 70 Закону №1404 із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості (окрім певних виключень) - 20 відсотків.

Отже, за правилами статті 70 Закону №1404 на ці кошти стягнення у розмірі, що перевищує 20%, звертатись не може.

Зазначене свідчить про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Заборона розпорядження коштами (арешт), на які вже не може звертатись стягнення на виконання судового рішення, є порушенням принципу законності та співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями (стаття 2 Закону №1404) та не відповідає меті дійсного та реального виконання обов1язкового судового рішення.

Таке положенні відповідає приписами статтей 2 та 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, якими визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що отримавши заяву заявника, при наявності доказів, що арештовані кошти (або їх відповідна частина) є надходженням заробітної плати, пенсії, з яких вже утримана передбачена законом частка на виконання судового рішення, державний виконавець в межах своїх повноважень мав вирішити питання про можливість зняття арешту з таких коштів (або їх частини) з застосуванням правил статті 59 Закону №1404.

Покладення на суб`єкта оскарження такого обов`язку (за умови надання боржником документів на підтвердження проведених відрахувань та призначення рахунку для виплати заробітної плати та пенсії) здатне поновити права ОСОБА_1 на розпорядження гарантованими виплатами та може вважатись ефективним засобом юридичного захисту в межах вимог його скарги.

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу начальника Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кураса Ю.В. в межах повноважень, передбачених статтею 18 та 59 Закону «Про виконавче провадження», забезпечити дотримання положень статті 70 Закону «Про виконавче провадження» при виконанні постанови державного виконавця від 28 вересня 2020 року у виконавчому провадженні №63127368 щодо накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , розміщені на рахунку НОМЕР_2 у АТ КБ «ПриватБанк».

В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 30 квітня 2021 року