Справа № 310/7945/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мороки С.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійник Н.М.,

представника позивача Лабика Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердянську Запорізької області в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого,

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, зазначивши у позові, що 09.04.2019 р. приблизно о 21 годині водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Донецькій в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області збоку м. Вільнянськ в напрямку м. Запоріжжя по автодорозі Запоріжжя - Донець, в районі 20 км. вказаної автодороги, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перетинав проїзну частину в невстановленому місці з права наліво по ходу руху автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

В наслідок вищевказаного ДТП матері загиблого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 було завдано шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача.

Вказані факти підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідував №0000150 від 14.02.2020 року та свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 (копія вказаних документів додаються).

За фактом ДТП слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Запорізькій області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000150.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дії якого загинув ОСОБА_3 , була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ4368166 (чинного на дату ДТП).

Відповідно до статті 22 Закону №1961-ІV: «Уразі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону №1961- ІV в редакції чинній на дату ДТП: «Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування».

Керуючись вищевказаними положеннями Закону №1961-ІV, 27.08.2019 року представник Позивача повідомив Відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-ІV із заявою на виплату страхового відшкодування.

Вказані документи Відповідач отримав 05.09.2019 року, що підтверджується листом Відповідача №1935-19 від 06.09.2019.

Серед заявлених Позивачем до відшкодування вимог, містились: 16692,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п 27.3. ст.27 Закону №1961 ІV; 150228,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної внаслідок втрати годувальника.

04.09.2019 представником позивача подано Відповідачу заяву про приєднання додаткових документів до матеріалів страхової справи.

21.10.2019 року Відповідач повідомив представника Позивача про те, що заяву з доданими до неї документами отримав та просить надати документи про склад сім`ї загиблого.

22.11.2109 та 10.03.2020 року Відповідач повідомив представника Позивача про необхідність надання додаткових документів, а саме: документи, що підтверджують перебування ОСОБА_1 на утриманні загиблого; документи про розмір пенсії.

Позивачем прийнято рішення звернутися в суд за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Відповідно до статті 22 Закону №1961-ІV в редакції чинній на дату ДТП: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

Згідно п.23.1 ст.23 Закону України №1961-ІV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, серед іншого, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України №1961-ІУ страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41; цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» N 4 від 01.03.2013 року страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно ч. 1 ст.1200 Цивільного кодексу України «Уразі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були і його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студент до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд, дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років,- 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті".

Отже, до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні; непрацездатних осіб, які мали на день смерті потерпілого право на одержав від нього утримання.

Позивач вважає, що є особою, яка за життя сина була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку встановленого законом та відносився до непрацездатні осіб, а тому підпадає під дію пункту 2 частини 1 статті 1200 ЦКУ.

Факт досягнення пенсійного віку Позивачем підтверджується статтею 12 Закону України від 05.11.1991 N°1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", згідно якої право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років, та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 виданого 13.08.2002 року.

Отже, з наведеного вище слідує те, що Позивач є особою пенсійного віку, та яка перебувала на утриманні свого сина. Таким чином, Позивач є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання.

З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, становить 150 228,00 грн.

Представник відповідача направив до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти їх задоволення, зазначивши наступне: підставами для виникнення позовних вимог є настання дорожньо-транспортної пригоди 09.04.2019 в с. Матвіївка за участю транспортного засобу «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 (відповідальність застрахована згідно полісу № АМ/4368166, що укладений Страховиком), внаслідок якої загинув ОСОБА_3 .

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження №0000150 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

За наслідками досудового розслідування 26.11.2020 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000150 за відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу злочину.

В постанові про закриття кримінального провадження по справі № 0000150 зазначено наступне: водій автомобіля «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 ; в даній дорожній ситуації в діях водія ОСОБА_2 відсутні порушення Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з подією ДТП; у діях ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України; причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_3 вимог п.п. 4.7, 4.14 а, ґ Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: 4.7 (Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - па перехрестях по лініях тротуарів або узбіч); п. 4.14 а, ґ (Пішоходам забороняється: виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху); пішохід ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння; пішохід ОСОБА_3 загинув внаслідок допущених ним же самим порушень Правил дорожнього руху.

За результатами проведеного розслідування, слідством встановлено, що дії водія ОСОБА_2 не перебувають у причинному зв`язку з настанням події ДТП, в той час як шкода завдана ОСОБА_3 внаслідок його власних протиправних дій.

Згідно п. 1 ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Таким чином, саме нормами спеціального Закону встановлено порядок та строки здійснення страхового шкодування.

Згідно з п. 35.1. ст. 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону, страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Однак, згідно абз. 4 п. 36.2 ст. 36 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У будь-якому випадку за результатами закінчення досудового розслідування або судового провадження приймається відповідне рішення, із набранням чинності яким у Страховика виникає обов`язок прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, предметом розгляду у цій справі є правові наслідки дій/бездіяльності водія забезпеченого транспортного засобу, рішення у кримінальній справі, що набрало чинності є обов`язковим для суду при розгляді цієї справи.

У кримінальному провадженні в процесі розслідування встановлюється не тільки наявність або відсутність вини особи, а й інші важливі обставини дорожньо-транспортної пригоди, які можуть виплинути на підстави прийняття рішення Страховиком та, у даному випадку, судом.

Представник Позивача у позовній заяві акцентує увагу на ч.5 ст.1187 ЦК України, відповідно до якої особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого

Отже, як вбачається із змісту цієї норми, обов`язок відшкодування шкоди особою, яка її завдала, відсутній у випадку завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При цьому, наявність чи відсутність вищезазначених обставин буде встановлено саме за результатами кримінальної справи у відповідних процесуальних документах, які є обов`язковими для суду, що розглядає справу за наслідками дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду.

Відповідач стверджує, що представником позивача не доведено перебування на утриманні загиблого його матері ОСОБА_1 .

Згідно п. 27.2. ст. 27 Закону, Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Підпунктом «є» п. 35.2. ст. 35 Закону передбачений перелік обов`язкових документів, які додаються до заяви про страхове відшкодування, якщо потерпілий заявляє вимогу про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю страхувальника, а саме: - документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого; - його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік; - розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

З системного аналізу аналіз вищевказаних норм права вбачається, що лише при наявності всіх перелічених документів, надання яких є обов`язковим, Страховик може прийняти рішення про виплату страхового відшкодування утриманцям у зв`язку із втратою годувальника.

Позивачу та його представнику Страховиком неодноразово було повідомлено про необхідність надання обов`язкових документів відповідними запитами.

Ні позивачем, ні його представником не було надано як Страховику при врегулювання справи у досудовому порядку, так і до позовної заяви, передбачених «є» п. 35.2. ст. 35 Закону обов`язкових документів щодо перебування позивача на утриманні у померлого.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги представник позивача стверджує, що позивач, у розумінні ст. 1200 ЦК є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті перебувала на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання.

Страховик не погоджується з даними доводами представника Позивача та вважає їх безпідставними та такими, які не відповідають дійсним обставинам справи на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом абзацу 1 частини першої та частини другої ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право за відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

За положеннями ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами і інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 1) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно статті 38 Закону «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно роз`ясненням у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

В постанові від 18.04.2018 у справі № 165/325/17 Верховний Суд звернув увагу, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Верховний Суд роз`яснив, що за змістом абзацу 1 частини першої та частини другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпіла народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого можна розділити на дві групи: 1) непрацездатні особи, які а) були на утриманні померлого або б) мали на день його смерті право на одержання утримання; 2) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що встановлення факту перебування на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування оди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування, держання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була т заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Отже, непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.

Позивачем та її представником не надано доказів щодо доходів (заробітку) померлого ОСОБА_3 , який був основним та постійним джерелом її існування.

Відповідно до частини першої статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Підставою виникнення зобов`язання між повнолітніми дітьми і їхніми батьками щодо утримання останніх є склад юридичних фактів: а) походження дітей (родинний зв`язок батьків і дітей); б) непрацездатність батьків; в) потреба батьків у матеріальній допомозі.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Позивачем та її представником не надано суду доказів того, що її доходи за вказаний період не перевищували прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (з 01.07.2018 - 1435 грн., з по 30.06.2019 - 1497 грн.).

Вищевказані обставини спростовують доводи позивача та її представника про те, що єдиною обставиною, яка підлягає доказуванню у спорах про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого є факт родинних відносин і досягнення позивачем пенсійного віку.

Крім того, позивачем не надано доказів, про те, що вона зверталася за призначенням пенсії по втраті годувальника чи отримує її.

При цьому, з метою оформлення пенсії по втраті годувальника факт перебування особи на утриманні у померлого може встановлюватися органом, що призначає пенсію (Пенсійним фондом України) або рішенням суду щодо встановлення такого юридичного факту.

Отже, враховуючи відсутність таких документів, можна зробити висновок, що позивач за призначенням пенсії по втраті годувальника не зверталась, що свідчить про те, що вона не бажала встановлювати факт перебування на утриманні, оскільки відповідні докази цього відсутні.

Таким чином, Позивачем жодними належними доказами не доведено: потребу у матеріальній допомозі; перебування на утриманні ОСОБА_3 ; надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги, яка була основним і постійним джерелом існування позивача та мала стабільних характер.

У зв`язку із відсутністю факту порушення Страховиком прав Позивача, передчасності звернення до суду, безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на підстави, зазначені у позовній заяві.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи до суду не з`явився заперечень проти розгляду справи за його відсутності суду не направив.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази надані сторонами, суд приходить до наступних висновків:

Судом встановлено, що 09.04.2019 р. приблизно о 21 годині водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Донецькій в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області збоку м. Вільнянськ в напрямку м. Запоріжжя по автодорозі Запоріжжя - Донець, в районі 20 км. вказаної автодороги, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перетинав проїзну частину в невстановленому місці з права наліво по ходу руху автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Вказані факти підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідував №0000150 від 14.02.2020 року та свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 .

За фактом ДТП слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Запорізькій області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000150.

За наслідками досудового розслідування 26.11.2020 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000150 за відсутністю в діях воді ОСОБА_2 складу злочину.

В постанові про закриття кримінального провадження по справі № 0000150 зазначено наступне: водій автомобіля «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 ; в даній дорожній ситуації в діях водія ОСОБА_2 відсутні порушення Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з подією ДТП; у діях ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України; причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_3 вимог п.п. 4.7, 4.14 а, ґ Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: 4.7 (Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - па перехрестях по лініях тротуарів або узбіч); п. 4.14 а, ґ (Пішоходам забороняється: виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху); пішохід ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння; пішохід ОСОБА_3 загинув внаслідок допущених ним же самим порушень Правил дорожнього руху.

За результатами проведеного розслідування, слідством встановлено, що дії водія ОСОБА_2 не перебувають у причинному зв`язку з настанням події ДТП, в той час як шкода завдана ОСОБА_3 внаслідок його власних протиправних дій.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Mitsubishi Outlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дії якого загинув ОСОБА_3 , була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ4368166 (чинного на дату ДТП).

Відповідно до статті 22 Закону №1961-ІV: «Уразі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону №1961-ІV в редакції чинній на дату ДТП: «Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування».

27.08.2019 року представник Позивача повідомив Відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-ІV із заявою на виплату страхового відшкодування.

Вказані документи Відповідач отримав 05.09.2019 року, що підтверджується листом Відповідача №1935-19 від 06.09.2019.

Серед заявлених Позивачем вимог про відшкодування шкоди містились: 16692,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п 27.3. ст.27 Закону №1961-ІV; 150228,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної внаслідок втрати годувальника.

04.09.2019 представником позивача подано Відповідачу заяву про приєднання додаткових документів до матеріалів страхової справи.

21.10.2019 р., 22.11.219 р., та 10.03.2020 року Відповідач повідомив представника Позивача про необхідність надання додаткових документів, відшкодування не здійснено, після чого позивачем направлено до суду позов.

Суд враховує наступне: відповідно до статті 22 Закону №1961-ІV в редакції чинній на дату ДТП: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

Згідно ч. І ст.1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України): «Уразі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були і його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студент до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд, дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років,- 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті".

Отже, до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні; непрацездатних осіб, які мали на день смерті потерпілого право на одержав від нього утримання.

За положеннями ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами і інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 1) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно статті 38 Закону «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно роз`ясненням у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

В постанові від 18.04.2018 у справі № 165/325/17 Верховний Суд звернув увагу, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Верховний Суд роз`яснив, що за змістом абзацу 1 частини першої та частини другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпіла народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого можна розділити на дві групи: 1) непрацездатні особи, які а) були на утриманні померлого або б) мали на день його смерті право на одержання утримання; 2) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що встановлення факту перебування на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування оди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування, держання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була т заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Отже, непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.

Аналізуючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає встановленим, що позивач ОСОБА_1 мешкає в АДРЕСА_1 , з 08.09.1996 року отримує пенсію за віком, призначену згідно Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», пенсія у зв`язку із втратою годувальника їй не призначалась.

ОСОБА_3 , який доводиться сином позивачки по справі та який загинув на місці ДТП, що відбулася 09.04.2019 року в с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, мешкав зі своєю сім`єю (дружиною та сином) в с. Кам`яне Вільнянського району окремо від своєї матері позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Підставою виникнення зобов`язання між повнолітніми дітьми і їхніми батьками щодо утримання останніх є склад юридичних фактів: а) походження дітей (родинний зв`язок батьків і дітей); б) непрацездатність батьків; в) потреба батьків у матеріальній допомозі.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Позивачем та її представником не надано суду доказів того, що її доходи за вказаний період не перевищували прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (з 01.07.2018 - 1435 грн., з по 30.06.2019 - 1497 грн.).

Крім того, позивачем не надано доказів, про те, що вона зверталася за призначенням пенсії по втраті годувальника чи отримує її.

При цьому, з метою оформлення пенсії по втраті годувальника факт перебування особи на утриманні у померлого може встановлюватися органом, що призначає пенсію (Пенсійним фондом України) або рішенням суду щодо встановлення такого юридичного факту.

Не надання позивачем зазначених доказів свідчить про те, що позивач за призначенням пенсії по втраті годувальника не зверталась, позивачем та її представником також не надано суду доказів що доходи померлого ОСОБА_3 були основним та постійним джерелом існування позивачки.

Таким чином, позивачем жодними належними доказами не доведено перебування її на утриманні ОСОБА_3 та надання їй ОСОБА_3 матеріальної допомоги, яка була основним і постійним джерелом існування позивача та мала стабільних характер.

Зазначені обставини на переконання суду свідчать про безпідставності та необґрунтованості позовних вимог до відповідача про стягнення шкоди заподіяної внаслідок втрати годувальника.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13, 19, 81, 141, 209, 212, 263-265 ЦПК України, суд -

У х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 19.04.2021 року.

Суддя Бердянського міськрайонного

суду Запорізької області С. М. Морока