Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 755/17748/17

провадження № 61-22500св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 27 травня 2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50009077, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 367 882,52 грн, що еквівалентно 45 045 доларам США, під 9,9 % річних з кінцевим терміном повернення до 27 травня 2018 року. Кредитні кошти були надані відповідачу для придбання автомобіля «Volkswagen Touareg», 2013 року випуску. Всі платежі за вказаним договором мали бути сплачені у гривнях і підлягали розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквівалента суми кредиту в доларах США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 травня 2013 року між сторонами було укладено договір застави № 50009077, предметом якого є належний відповідачу на праві власності автомобіль «Volkswagen Touareg», реєстраційний номер НОМЕР_1 . У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором 05 жовтня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» надіслало ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату кредитної заборгованості, яка станом на момент направлення повідомлення складала 656 681,32 грн. Зазначеною вимогою, яка не була виконана відповідачем, товариство також повідомило, що заборгованість за кредитом визначено в еквіваленті іноземної валюти, її розмір підлягає зміні відповідно до показників обмінного курсу та буде перераховано на дату подання позову. Враховуючи викладене, ТОВ «Порше Мобіліті» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 288 043,88 грн, з яких: 701 668,26 грн - основна сума боргу за кредитом; 132 369,72 грн - проценти, 261 747,66 грн - страхові виплати за період із серпня 2015 року по жовтень 2017 року, 16 584 грн - збитки; 73 576,50 грн - штраф; 8 617,39 грн - пеня; 42 205,45 грн - 3 % річних; 10 810,42 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором від 27 травня 2013 року № 50009077 станом на 03 листопада 2017 року в розмірі 1 098 041,68 грн, з яких: 701 668,26 грн - тіло кредиту, 261 163,66 грн - страхові виплати за період із серпня 2015 року по жовтень 2017 року, 73 576,50 грн - штраф, 8 617,39 грн - пеня, 10 810,42 грн - інфляційні втрати, 42 205,45 грн - 3 % річних. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови кредитного договору щодо суми кредиту, строку його повернення, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту, страховими виплатами, пенею, штрафом,інфляційними втратами та 3 % річних є обґрунтованими. Поряд з цим, оскільки право товариства нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося після пред`явлення 05 жовтня 2015 року відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту, то відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за процентами. Крім того, понесені позивачем витрати за надання юридично-консультаційних послуг в розмірі 16 584 грн є недоведеними та не відповідають ознакам збитків, що визначені частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Разом з тим з 15 грудня 2017 року набула чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), пунктом 9 розділу XIII «Перехідні положення» якого встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Однак місцевим судом не призначалося підготовче засідання у справі та не встановлювалися строки для подання сторонами заяв по суті спору. Про існування цієї справи та зміст позовних вимог він дізнався після ознайомлення 27 квітня 2018 року його представником з матеріалами справи. З метою дотримання процесуальних вимог 10 травня 2018 року його представник подав до суду першої інстанції клопотання про призначення підготовчого засідання. Не отримавши від суду процесуального рішення за результатами розгляду вказаного клопотання, 27 липня 2018 року сторона відповідача подала відзив на позов. 07 вересня 2018 року ТОВ «Порше Мобіліті» змінило предмет позову (замість звернення стягнення на предмет застави просило стягнути заборгованість за кредитним договором), однак в порушення вимог статті 49 ЦПК України товариство не додало до заяви докази направлення її копії та доданих до неї документів іншим учасникам справи. За відсутності ухвали про відкриття ухвалою від 11 вересня 2018 року місцевий суд закрив підготовче провадження у справі. 26 лютого 2019 року він подав через канцелярію суду клопотання про витребування доказів та відкладення судового засідання, призначеного на 27 лютого 2019 року, надавши докази свого перебування за межами України. Вказане клопотання місцевий суд не розглянув, при цьому в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідач не повідомив про причини своєї неявки. Наявність кредитної заборгованості ґрунтується виключно на припущеннях ТОВ «Порше Мобіліті» і не підтверджується жодними доказами.Суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки розрахунку заборгованості у взаємозв`язку з умовами кредитного договору. Заборгованість за тілом кредиту не підлягала коригуванню в залежності від курсу долара США, оскільки повинна обчислюватися за обмінним курсом іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня. Під час виставляння рахунків позивачем самостійно коригувалися всі платежі за кредитним договором з посиланням на курс долара США, встановлений Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк»), що є сумнівним, зокрема через відсутність зазначеного курсу на сайті самого банку. Судами взагалі не надана будь-яка оцінка його заяві про застосування спеціальної позовної давності до пред`явлених товариством вимог про стягнення неустойки. Після закінчення строку кредитування були відсутні підстави для нарахування страхових платежів. Суд апеляційної інстанції взагалі не дав оцінки та не спростував доводів апеляційної скарги, обмежившись формальним твердженням про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

У січні 2020 року ТОВ «Порше Мобіліті»подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Виписки з особових рахунків клієнта слугують підтвердженням виконання відповідних операцій. Товариство не було позбавлене права надати, а позичальник отримати споживчий кредит у гривнях з визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також - три проценти річних від простроченої суми. Твердження відповідача про безпідставність нарахування інфляційних втрат є необґрунтованими, оскільки ці втрати розраховувалися на платежі, визначенні у гривнях, а не в доларах США. На виконання умов кредитного договору товариство здійснило сплату страхових платежів замість позичальника, оскільки останній не виконав своїх зобов`язань в цій частині.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.

23 січня 2020 року справа № 755/17748/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог товариства про стягнення заборгованості за процентами та заподіяними збитками в касаційному порядку не оскаржуються, а тому в силу положень вищенаведеної статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 27 травня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50009077, який складається з цього договору, загальних умов кредитування та графіку погашення кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит для придбання автомобіля «Volkswagen Touareg», 2013 року випуску, в розмірі 367 882,52 грн, що еквівалентно 45 045 доларам США, під 9,9 % річних з кінцевим терміном повернення до 27 травня 2018 року.

Сторони погодили, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені у гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до пункту 1.3 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору № 50009077 (далі - Загальні умови кредитування).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 травня 2013 року між сторонами було укладено договір застави № 50009077, предметом якого є належний відповідачу на праві власності автомобіль «Volkswagen Touareg» 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно з пунктами 5.5., 5.6 Загальних умов кредитування позичальник зобов`язується забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією. Якщо позичальник в порушення пункту 5.5 не укладе договір страхування або якщо укладений договір страхування не буде чинним з будь-яких причин, компанія на власний вибір укладе такий договір страхування від власного імені або від імені позичальника та здійснить сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цими Загальними умовами кредитування. Позичальник дає згоду і доручає компанії укласти від імені і за рахунок позичальника сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування на користь страхової компанії. Позичальник компенсує компанії витрати, понесені останньою у зв`язку з виконанням даного доручення/укладанням договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів в порядку, передбаченому пунктами 1.7.1-1.7.6 (у випадку неотримання позичальником додаткового кредиту від компанії).

29 травня 2013 року між Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» як страховиком та ОСОБА_1 як страхувальником було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, вигодонабувач - ТОВ «Порше Мобіліті». На виконання умов указаного договору в період із серпня 2015 року по жовтень 2017 року товариство сплатило страхові внески за загальну суму 261 163,66 грн.

Пунктом 3.2.1 Загальних умов кредитування передбачено право ТОВ «Порше Мобіліті» достроково вимагати повернення кредиту та додаткового кредиту у випадку порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) або сплати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць.

Згідно з пунктом 3.3 Загальних умов кредитування позивальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомленні) протягом 30-ти календарних днів з дати одержання позичальником повідомлення про таку вимогу. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором 05 жовтня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» надіслало ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату кредитної заборгованості, яка станом на момент направлення повідомлення складала 656 681,32 грн. Зазначеною вимогою товариство також повідомило, що заборгованість за кредитом визначено в еквіваленті іноземної валюти, її розмір підлягає зміні відповідно до показників обмінного курсу та буде перераховано на дату подання позову.

Згідно з пунктом 8.1 Загальних умов кредитування у разі порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту позичальник сплачує компанії пеню у розмірі 10 % річних від суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту повного погашення заборгованості включно. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за фактичний строк користування кредитом та додатковим кредитом.

Пунктом 8.2 Загальних умов кредитування передбачено, що у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у пункті 3.3, за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченого в пункті 3.2.1, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20 % від суми кредиту.

Згідно з пунктом 8.3 Загальних умов кредитування за кожен випадок порушення позичальником пунктів 5.1, 5.2, 5.3, 5.4 позичальник сплачує компанії штраф в українських гривнях у розмірі еквіваленту 15 Євро чи 20 доларів США відповідно до еквіваленту суми кредиту та/або додаткового кредиту у кредитному договорі за обмінним курсом банку, зазначеним у кредитному договорі, на момент направлення компанією першого листа щодо сплати.

За наданим Товариством розрахунком станом на 03 листопада 2017 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість в розмірі 1 288 043,88 грн, з яких: 701 668,26 грн - основна сума боргу за кредитом; 132 369,72 грн - проценти, 261 747,66 грн - страхові виплати за період із серпня 2015 року по жовтень 2017 року, 16 584 грн - збитки; 73 576,50 грн - штраф; 8 617,39 грн - пеня; 42 205,45 грн - 3 % річних; 10 810,42 грн - інфляційні втрати.

За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вказаної правової норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови кредитного договору, однак позичальник неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту, страхових виплат та 3 % річних.

Доводи касаційної скарги про те, що при розрахунку заборгованості за кредитним договором має застосовуватися курс 8,1670 грн за 1 долар США, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з графіком погашення кредиту всі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, на підставі пункту 1.3 Загальних умов кредитування, яким передбачено, що позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Аргументи касаційної скарги про те, що після закінчення строку кредитування в товариства були відсутні підстави для нарахування страхових платежів, є неспроможними, так як позичальнику не надавався додатковий кредит для сплати страхових платежів, а договір добровільного страхування наземного транспорту був укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» строком на 5 років - з 30 травня 2013 року по 29 травня 2018 року. При цьому згідно з пунктом 5.6 Загальних умов кредитування позичальник зобов`язався компенсувати компанії витрати, понесені нею у зв`язку з виконанням договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів. Страхові платежі вносилися позивачем на підставі відповідних рахунків-фактур, виданих йому страховиком, що прямо передбачено умовами договору страхування. Вказані оплати товариство вимушене було здійснювати у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань з метою відновлення своїх прав як вигодонабувача за договором страхування, у зв`язку з чим позивач зазнав збитків, які підлягають відшкодуванню відповідно до частини першої статті 623 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року було відкрито провадження в цій справі, однак після набрання 15 грудня 2017 року чинності нової редакції ЦПК України місцевий суд не призначив підготовче засідання за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу, та не встановлював сторонам строки для подання заяв по суті спору, не заслуговують на увагу. У вказаній ухвалі суд запропонував відповідачу подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються, до судового розгляду справи. При цьому положеннями ЦПК України не передбачено повторного постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі. Підготовче судове засідання місцевим судом призначалося неодноразово, однак 10 травня 2018 року це засідання було відкладене через неявку сторін, а 27 липня 2018 року - за клопотанням позивача, який просив надати йому час для підготовки відповіді на відзив відповідача. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10 жовтня 2018 року.

Посилання заявника на те, що 07 вересня 2018 року ТОВ «Порше Мобіліті» змінило предмет позову (замість звернення стягнення на предмет застави просило стягнути заборгованість за кредитним договором), однак в порушення вимог статті 49 ЦПК України не додало до заяви докази направлення її копії та доданих до неї документів іншим учасникам справи, спростовується наявними в матеріалах справи описом поштового відправлення та фіскальним чеком Укрпошти.

Доводи відповідача про те, що 26 лютого 2019 року він подав через канцелярію суду клопотання про витребування доказів та відкладення судового засідання, призначеного на 27 лютого 2019 року, надавши докази свого перебування за межами України, однак місцевий суд не розглянув це клопотання, не можуть бути підставою для скасування рішення суду з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), зважаючи на те, що разом з апеляційною скаргою заявник подав аналогічне клопотання про витребування доказів, однак під час розгляду справи судом апеляційної інстанції його представник - ОСОБА_2 не підтримала вказане клопотання (не заявляла про його розгляд судом).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення у вищеозначеній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Поряд з цим, задовольняючи позовні вимогипро стягнення з позичальника заборгованості за штрафом, пенею та інфляційними втратами, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, у зв`язку з чим зазначені вимоги є обґрунтованими.

Однак вказані висновки зроблені з порушенням норм процесуального права та є передчасними з огляду на таке.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 550, частин першої, другої статті 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. У своїй постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від наведеного висновку.

Однак в порушення вимог статей 89, 263, 264, 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище вимог процесуального законодавства, не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування, не перевірив та не спростував доводів відповідача про те, що товариство взагалі не мало права на стягнення інфляційних втрат у зв`язку із знеціненням гривні, оскільки всі платежі за кредитним договором самостійно коригувалися кредитором під час виставляння рахунків позичальнику відповідно до офіційного курсу долара США, в тому числі - станом на момент звернення до суду з цим позовом.

Також апеляційним судом не спростовано доводів апеляційної скарги про те, що після надіслання 05 жовтня 2015 року позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати кредитної заборгованості, ТОВ «Порше Мобіліті» не мало права на нарахування штрафу та пені. З огляду на це судом не з`ясовано, чи знаходяться вказані вимоги в межах строку кредитування та які з них взагалі підлягають задоволенню.

Крім того, у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 подав заяву про застосування спеціальної позовної давності до пред`явлених товариством вимог про стягнення неустойки.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Таким чином, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропуску, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Однак, дійшовши висновку про обґрунтованість пред`явлених банком позовних вимог в частині стягнення неустойки, місцевий суд безпідставно не розглянув заяву відповідача про сплив позовної давності та не застосував до спірних правовідносин відповідних норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином законності та обґрунтованості рішення місцевого суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, як того вимагає стаття 367 ЦПК України, не зазначив у судовому рішенні конкретних обставин, що спростовують ці доводи, не тільки не використав своїх повноважень для виправлення допущених судом першої інстанції недоліків розгляду справи, але й сам безпідставно не вирішив питання щодо спливу позовної давності, у зв`язку з чим не забезпечив реалізацію принципу диспозитивності і змагальності сторін.

Таким чином, апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позичальника заборгованості за штрафом, пенею та інфляційними втратами.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а отже, не має можливості ухвалити нове рішення в частинівирішення питання про стягнення штрафу, пені та передбачених статтею 625 ЦК України інфляційних втрат.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок невирішення заяви сторони відповідача про застосування позовної давності, а також - неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею, штрафом та інфляційними втратами на підставі частини другої статті 625 ЦК України не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею, штрафом та інфляційними втратами на підставі частини другої статті 625 ЦК України скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту, страхових виплат та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук