ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1429/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/362/21 Категорія: Скирда Б. К.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року, ухваленого у складі судді Скирди Б.К., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» про визнання формулювання причини звільнення невірним, зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, повний текст рішення складено 03 червня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» про визнання формулювання причини звільнення невірним, зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 червня 2019 року його було звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи власне звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання наказів недійсними, перерахунок заробітної плати, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2020 року по справі №697/2951/19 було встановлено, що оголошення дисциплінарних стягнень позивачеві здійснено безпідставно, тому відсутні були підстави для його звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України, однак було відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Беручи до уваги те, що скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі в межах національного судочинства неможливе, ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права, щодо визнання невірною та зміни формулювання причини звільнення.

Оскільки неправильне формулювання причини звільнення перешкоджає його працевлаштуванню, позивач вважає, що також має право на компенсацію середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зазначає, що про порушення свого права він дізнався лише 04 травня 2020 року, коли відповідач на вимогу суду надав для ознайомлення накази про оголошення позивачеві дисциплінарних стягнень та документи-підстави для їх складання. Окрім того, позивач проходив амбулаторне лікування, тому з незалежних від нього обставин, які об`єктивно перешкоджали та створювали труднощі, своєчасно не звернувся до суду.

На підставі викладеного, позивач просив суд поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Визнати формулювання причини звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України невірним.

Змінити формулювання звільнення позивача, вказавши формулювання звільнення згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з ТОВ «АТБ-маркет» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 26 червня 2019 року по день фактичного виконання відповідачем рішення суду.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Позивачем не надано до суду документів, які підтверджують подання ним заяви згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що й підтвердив в судовому засіданні сам позивач по справі.

Оскільки позивач не довів обставин, на які він посилався, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, то невиконання обов`язку по доказуванню для позивача має процесуально-правові наслідки. Тому місцевий суд дійшов висновку, що в задоволенні вимог щодо зміни формулювання звільнення позивача слід відмовити.

З огляду на те, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідною від основної вимоги, тому в її задоволенні також слід відмовити.

Позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, встановлений ст. 233 КЗпП України, а наведені ним підстави для його поновлення обґрунтовані тими ж самими обставинами, яким вже надано оцінку судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду справи №697/2951/19, інших поважних причин пропуску строку звернення до суду з вищевказаним позовом позивачем не зазначено. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано висновки, викладені у рішенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2020 року, постанові Черкаського апеляційного суду від 21 липня 2020 року та постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі №697/2951/19.

Місцевий суд не звернув уваги на те, що судами було доведено відсутність підстав для звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Під час розгляду справи №697/2951/19 суди не надали жодної оцінки двом позовним вимогам, більшості обставин та доказам, які мають значення для розгляду справи.

Звільнення позивача відбулося за ініціативою роботодавця без повідомлення останнього про наміри роботодавця, тому позивач був позбавлений права на самостійне визначення підстав та статті звільнення за власним бажанням.

Безпідставне застосування дисциплінарного стягнення або порушення порядку його застосування свідчить про невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Необґрунтоване оголошення позивачеві дисциплінарних стягнень свідчить про порушення відповідачем ст.ст. 147-149 КЗпП України, ст.ст. 41, 147-149, 265 КпАП України, ст. 172 КК України, тому формулювання причини звільнення позивача підлягає зміні згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Звільнення за статтею є єдиною та постійною причиною відмови скаржнику в працевлаштуванні від потенційних роботодавців.

Помилковими є висновки місцевого суду про те, що позивачем не надано переконливих доказів того, що саме 04 травня 2020 року він дізнався про порушення свого права, так як ОСОБА_1 неодноразово намагався отримати від роботодавця документальне підтвердження оголошення йому дисциплінарних стягнень, однак безрезультатно.

Перебіг позовної давності по даній справі розпочинається 24 лютого 2021 року, тобто на наступний день після оприлюднення в державному реєстрі постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі №697/2951/19. Тому, судом не враховано обставини, що у позивача була відсутня можливість подання позовної заяви до суду раніше ніж 02 березня 2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АТБ-маркет» просило скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Вказує, що скаржник не обґрунтовує у своїй скарзі наявність підстав, визначених ст. 376 ЦПК України, а лише посилається на узагальнюючі висновки Верховного Суду та ЄСПЛ, не зазначаючи в чому конкретно оскаржуване рішення не відповідає таким висновкам Верховного Суду та ЄСПЛ.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 20 грудня 2019 року по справі №240/6150/18 позивач не зазначає яка саме його вимога була залишена без розгляду.

Місцевий суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що у справі №697/2951/19 судами всіх інстанцій встановлено, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог законодавства, тому безпідставними є твердження апелянта про неврахування судом першої інстанції будь-яких висновків по справі №697/2951/19.

Порушення роботодавцем прав працівника внаслідок незаконного звільнення і невиконання роботодавцем законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору у розумінні ч.3 ст. 38 КЗпП України не є тотожним. Порушення роботодавцем прав працівника відбувається виключно внаслідок активної поведінки роботодавця, водночас невиконання законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору має місце виключно внаслідок пасивної поведінки роботодавця.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ч.2 ст.2 КЗпП України).

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Оформлення трудового договору здійснюється у формі наказу чи розпорядження (ч.4 ст.24 КЗпП).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п.3 ст. 40 КЗпП України).

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, а саме копією трудової книжки ОСОБА_1 , що 25 червня 2008 року його було прийнято на посаду заступника керуючого магазином в ТОВ «АТБ-Маркет», а наказом №224 від 27 листопада 2008 року позивача було переведено на посаду керуючого магазином. Наказом №110-к від 25 червня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 25).

За змістом ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2020 року, залишеного без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №697/2951/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «АТБ-Маркет» про визнання наказу недійсним, перерахунок заробітної плати, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди встановлено, що звільнення позивача було проведено з порушенням чинного законодавства про працю, оскільки наказ про оголошення догани, який передував наказу про звільнення, є безпідставним, так як не містить фактичних та конкретних даних щодо допущених порушень, загальні формулювання не пояснюють суть порушень трудової дисципліни, які допустив в роботі позивач, не містять посилання на конкретні обставини вчинення порушення, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження вини та умислу в діях позивача, в повній мірі не взято до уваги пояснення позивача, що свідчить про відсутність систематичних порушень та систематичного невиконання позивачем, як працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, що могло бути підставами для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП. Разом з тим, у задоволенні вищевказаного позову було відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України (т.1 а.с.31-37).

Отже, за результатами розгляду цивільної справи №697/2951/19 наказ ТОВ «АТБ-маркет» №110-к від 25 червня 2019 року, на підставі якого було звільнено позивача та внесено відповідний запис у трудову книжку, скасовано не було, тому він залишається чинним.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналіз частини 3 статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 207/4346/13).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив змінити формулювання причини звільнення з п.3 ст. 40 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України.

За змістом ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника (висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі № 545/2544/13).

Як встановлено місцевим судом та не оспорюється скаржником, ОСОБА_1 на момент коли перебував у трудових відносинах з відповідачем не звертався до ТОВ «АТБ-маркет» із заявою про намір припинити трудові відносини на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що наказ на підставі якого було звільнено позивача у встановленому законом порядку не було скасовано, тому відсутні підстави для зміни формулювання причини звільнення. Окрім того, судом встановлено, що позивач не ініціював припинення трудових відносин з відповідачем з власної ініціативи в односторонньому порядку, що виключає можливість його звільнення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду) (постанова Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15).

Суд не бере до уваги доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі про те, що перебіг позовної давності по даній справі розпочався 24 лютого 2021 року, оскільки звертаючись до суду з позовом він обґрунтовував власні вимоги тим, що початком перебігу строку позовної давності по справі є 04 травня 2020 року день, коли на виконання ухвали суду відповідачем було надано пакет документів на підставі яких було його звільнено.

Звертаючись із клопотанням про поновлення строку звернення до суду за захистом свого права, позивач вказав причини поважності пропуску такого строку аналогічні тим, які були вказані ним під час розгляду справи №697/2951/19. Водночас вказаним обставинам була надана оцінка судами під час розгляду справи №697/2951/19, зокрема місцевим судом було встановлено, що перебування на амбулаторному лікуванню ОСОБА_1 неодноразово переривалось та не перешкоджало йому звертатися до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з питань додержання відповідачем законодавства про працю, членів наглядової ради Корпорації «АТБ» та правоохоронних органів зі скаргами на дії відповідача (т.1 а.с. 31-37).

Доводи апелянта в цій частині зводяться до його незгоди із висновками судів, викладених у судових рішеннях по справі №697/2951/19, а тому не заслуговують на увагу.

Суд відхиляє доводи апелянта про те, що під час розгляду справи №697/2951/19 суди не надали жодної оцінки двом позовним вимогам, більшості обставин та доказам, які мають значення для розгляду справи, оскільки розгляд вказаної справи національними судами було завершено шляхом прийняття остаточного рішення. Водночас предметом апеляційного оскарження у даній справі є рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року, тому вказані доводи є безпідставними.

Суд не може прийняти докази які додані апелянтом до апеляційної скарги, а саме: копії листування в месенджері, оскільки позивачем не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Перешкод, у передбаченому ЦПК порядку, подати докази до суду першої інстанції у ОСОБА_1 не було, у зв`язку з цим він має нести ризик настання негативних наслідків пов`язаних з вчасно неподаними доказами.

За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» про визнання формулювання причини звільнення невірним, зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 30 вересня 2021 року.

Судді