Провадження № 2/522/7724/21
УХВАЛА

07 жовтня 2021 року

м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Федчишена Т. Ю., вирішуючи питання про відкриття провадження за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2021 року указану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме для надання суду доказів в обґрунтування підсудності даної справи Приморському районному суду м. Одеси на підтвердження останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача, роботи відповідача, місцезнаходження майна відповідача на території Приморського району м. Одеси (ч. 9, ч. 10 ст. 28 ЦПК України) та зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви.

На виконання вимог указаної ухвали, 04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про усунення недоліків та уточнення предмету позову, у якій зазначила, що оскільки справа про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 та справа про стягнення з останнього аліментів на доньку ОСОБА_4 були розглянуті Приморським районним судом м. Одеси, указана справа також має бути розглянута указаним судом.

Крім того, позивачем уточнено предмет позову, доповнивши позовну заяву вимогою про збільшення розміру аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 , на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2017, тому з огляду на те, що на її утриманні є неповнолітня донька ОСОБА_4 , разом з якою вона проживає по АДРЕСА_1 , вважала, що указана справа має бути розглянута Приморським районним судом м. Одеси.

Дослідивши подану заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Позивач подала позовну заяву в новій редакції, відмінній від первісної її редакції, та крім вимоги про позбавлення батьківських прав, пред`явила нову вимогу про збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2017.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б передбачали можливість зміни позивачем предмету або підстав позову до відкриття провадження у справі.

Таким чином, з викладеного слідує, що позивачем було фактично у поданій заяві змінено предмет позову, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимог, з якою позивач звернувся до відповідача.

У той же час, подана позивачем заява передбачає зміну предмету позову, який у відповідності до вимог ст. 49 ЦПК України, не може бути предметом розгляду судом до відкриття провадження у справі.

Таким чином, питання щодо зміни предмету позову вирішується судом під час розгляду справи, в той же час позивачем, всупереч вимог цивільного процесуального законодавства, на виконання ухвали суду про залишення позову без руху, визначено новий предмет позову, тому наявність у справі одночасно двох різних позовних вимог унеможливлює вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Разом з тим, дослідивши матеріали поданої позивачем заяви, суд дійшов висновку, що недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі суду від 27 серпня 2021 року, в частині надання доказів, які б свідчили про підсудність даної справи Приморському районному суду м. Одеси, позивачем не усунуто, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 9, 10 статті 28 ЦПК України визначено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Як слідує з відповіді на запит суду щодо доступу до персональних даних, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, будь-яка інформація про реєстрацію місця проживання/перебування ОСОБА_2 відсутня.

При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача, або місцезнаходження майна відповідача або постійного його заняття (роботи) на території Приморського району м. Одеси.

Щодо доводів позивача про те, що оскільки справи про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 та про стягнення з останнього аліментів на доньку ОСОБА_4 були розглянуті Приморським районним судом м. Одеси, тому дана справа також має бути розглянута указаним судом з огляду на положення п. 5 ст. 26 Договору між Україною і Руспублікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікований Законом № 238/94-ВР від 10.11.1994, суд зазначає наступне.

Визначення поняття «іноземний елемент» надано в п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», а саме іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: а) хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; б) об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; в) юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина друга статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Відповідно до ч. 1 ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України).

До міжнародних угод, якими врегульовано правила міжнародного цивільного процесу, належать двосторонні та багатосторонні договори, підписані Україною, та угоди колишнього СРСР, які зберігають юридичну силу для України.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

При цьому суди повинні враховувати, що суд не може застосовувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя").

Розглядаючи справи за участю іноземного елемента, судам слід з`ясовувати наявність чинного між державами договору та за його наявності - порядку регулювання спірних правовідносин, що виникли.

Відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Розділ XII вказаного вище Закону встановлює правила підсудності.

Так, статтею 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

У статті 76 вказаного вище закону визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Вищезазначені норми дозволяють дійти висновку про те, що судам загальної юрисдикції України підвідомчі справи за участю іноземних фізичних осіб, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно.

Як свідчать матеріали позовної заяви, предметом позову є позбавлення батьківських прав відповідача, який є громадянином Республіки Молдова. Нормами цивільного процесуального Кодексу України визначення підсудності даної категорії справ за вибором позивача не передбачено.

Таким чином, право позивача - громадянина України, на звернення до українського суду з позовом про позбавлення батьківських прав іншого з батьків, який є громадянином іноземної держави, залежить від наявності у останнього місця проживання на території України або наявності майна та доказів, які підтверджують такі обставини.

Отже, позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2021 року, та не надано доказів на підтвердження підсудності даної справи Приморському районному суду м. Одеси.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Оскільки позивачем недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 27 серпня 2021 року, не усунуто, позовна заява ОСОБА_1 підлягає поверненню позивачу.

Відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ч. 3 ст. 185 ЦПК України -

УХВАЛИЛА:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав - вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Т. Ю. Федчишена