Справа № 466/4560/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Ваврин М.М.

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Гарасимчука А.В.

представника відповідача Деркач А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом адвоката Манукян Марти Андріївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління Служби безпеки України у Львівській області; Львівської обласної прокуратури; Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

встановив:

22 червня 2020 року адвокат Манукян Марта Андріївна, яка представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Львівській області; Львівської обласної прокуратури; Державної казначейської служби України, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в сумі 1700280,00 гривень та 2550420,00 гривень відповідно, а також витрат на проведення судових експертиз.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 незаконно затримано працівниками Управління Служби Безпеки України у Львівській області по підозрі у вчиненні замаху на вчинення терористичного акту у місті Дубляни Львівської області та проведено обшук за місцем їх проживання.

07 серпня 2016 року позивачам безпідставно вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 - ч.2 ст.258 Кримінального кодексу України (незакінчений замах на вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб) в межах кримінального провадження №0000063 від 07 серпня 2016 року. У даній підозрі було вказано, що "Позивачі діючи у злочинній змові впродовж липня-серпня 2016 року вчиняли дії спрямовані на підготовку терористичного акту на території Львівської області. Під час спроби вчинення терористичного акту на залізничному полотні поблизу с. Малехів 07.08.2016 року о 02 год 11 хв. затримано ОСОБА_2 . З метою вчинення терористичного акту, позивачі вчинили усі дії, які вважали за необхідне для досягнення злочинної мети, спрямовані на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.258 КК України, однак не довели свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від їх волі, оскільки були затримані працівниками УСБУ у Львівській області".

08серпня 2016 року на офіційній сторінці Служби безпеки України опубліковано повідомлення із завідомо неправдивими відомостями, а саме про "попередження працівниками Служби безпеки України терористичного акту на трьох міжнародних залізничних сполучень, затримання п`ятьох членів терористичної групи, один з яких був затриманий під час закладання вибухівки на мосту біля села Дубляни Львівської області".

Вище вказане повідомлення абсолютно не відповідало дійсності, так як згідно обставин справи та рішень, прийнятих по суті розгляду справи, ОСОБА_2 був затриманий не під час закладення вибухівки, а по дорозі до м. Дубляни біля лісосмуги і жодних дій на вчинення/готування до вчинення терористичного акту позивачами не вчинялось після 30.06.2016 року.

З метою відновлення порушених прав позивачів було подано скаргу до СБУ щодо неправдивого висвітлення подій, проте останні повідомили, що підстав для спростування інформації немає так як в дійсності було опубліковано інформацію про запобігання терактів.

В подальшому позивачі перебували в Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)" із 07 серпня 2016 року по 23 лютого 2018 року на підставі ухвал судів щодо обрання та продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, які були обгрунтовані неможливістю застосувати інший запобіжний захід через інкримінування позивачам вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 Кримінального кодексу України. Неодноразово позивачам судом було відмовлено у клопотанні їх адвоката про зміну запобіжного заходу у вигляді з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, а також Апеляційним судом Львівської області залишалися без змін ухвали судів перших інстанцій, на які неодноразово подавалися апеляційні скарги захисником позивачів.

28 вересня 2016 року позивачам вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, згідно якої діяння ОСОБА_1 кваліфікувались за ч.3 ст. 15 - ч.2 ст.258 (незакінчений замах на вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб), ч.1 ст.263 (незаконне зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів) Кримінального кодексу України, а діяння ОСОБА_2 кваліфікувались за ч.3 ст. 15 - ч.2 ст.258 (незакінчений замах на вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб), ч.1 ст.263 (незаконне зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів), ч.2 ст.345 (Умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків ) Кримінального кодексу України. У зміненій підозрі вказувалось, що позивачі в липні - на початку серпня 2016 року вчинили дії спрямовані на підготовку терористичного акту на території Львівської області, а саме підшукали конкретне місце для закладення вибухівки на залізничному полотні, та намагались залучити до вчинення злочину інших осіб, які б могли виготовити саморобний вибуховий пристрій. Позивачі вчинили всі необхідні дії для досягнення злочинної мети, спрямовані на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.258 КК України (терористичного акту, тобто підпалу та вибухів, що створювали б небезпеку для життя чи здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди чи залякування населення), однак не довели його до кінця через затримання їх працівниками СБУ.

05 січня 2017 року позивачам вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, згідно якої діяння ОСОБА_1 кваліфікуються за ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 (готування до вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб), ч. 1 ст.263 (незаконне зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів), ч.1 ст.109 (змова про вчинення дій з метою насильницького захоплення державної влади) Кримінального кодексу України, а діяння ОСОБА_2 кваліфікуються за ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 (готування до вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб), ч.1 ст.263 (незаконне зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів), ч.2 ст.345 (Умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків ), ч.1 ст.109 (змова про вчинення дій з метою насильницького захоплення державної влади) Кримінального кодексу України.

16 січня 2017 року вручено позивачам обвинувальний акт по обвинуваченні ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258, ч. 1 ст.263, ч.1 ст.109 Кримінального кодексу України, ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258, ч.1 ст.263, ч.1 ст.109, ч. 2 ст.345 Кримінального кодексу України та направлено до Галицького районного суду міста Львова.

З вище вказаного повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з червня по серпень 2016 року проводили підготовчі дії до вчинення одночасно на чотирьох залізничних коліях на території м. Львова та Львівської області терористичних актів. Незважаючи на те, що на зборах 30 червня 2016 року позивачі відмовились від продовження готування до вчинення терористичного акту, останні продовжили свої злочинні діяння - збирали інформацію про рух товарних поїздів по території Львівської області, а саме у Самбірському районі, намагались залучити інших осіб до вчинення даного злочину.

Окрім цього, діяння Позивачів додатково кваліфікувались за ч.1 ст.109 КК України - змова про вчинення дій з метою насильницького захоплення державної влади. У повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри та обвинувальному акті було зазначено, що ОСОБА_2 неодноразово брав участь у зборах по обговоренню плану ОСОБА_1 по насильницькому захопленні державної влади та зберігав для цієї мети зброю за місцем свого проживання.

23 лютого 2018 року Шевченківським районним судом міста Львова прийнято ухвалу, якою позивачів звільнено від відповідальності за вчинення кримінального правопорушення - готування до вчинення терористичного акту за попередньою змовою групою осіб (ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 КК України) та закрито у цій частині кримінальне провадження. У даній ухвалі вказано, що позивачі вчинили ряд дій по підготовці до вчинення терористичного акту, проте 30.06.2016 року на зборах дійшли згоди щодо відмови від подальшого вчинення такої діяльності, так як усвідомили що вибухи на залізничних коліях це не вихід, можуть постраждати люди. Це підтверджується не лише показами позивачів, але й зібраними матеріалами справи, в тому числі результатами проведених НСРД. Наголошує, що НСРД були проведені ще до затримання позивачів.

Таким чином, сторона обвинувачення та органи досудового слідства мали в своєму розпорядженні докази добровільної відмови від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.258 КК України. Незважаючи на це, позивачів було незаконно затримано саме по підозрі у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ст.258 КК України, та обрано/продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, незважаючи на наявність достатній підстав для їх не притягнення до кримінальної відповідальності через завчасну їх добровільну відмову.

Вище вказана ухвала суду від 23.02.2018 року не оскаржувалась Прокуратурою Львівської області, що вказує на її погодження із висновками суду та усвідомлення своїх неправомірних діянь щодо затримання по підозрі у замаху на вчинення терористичного акту, подання клопотань про обрання та продовження запобіжного заходу на цій підставі, вручення підозр та обвинувального акту щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 КК України.

23 лютого 2018 року Шевченківським районним судом міста Львова ухвалено вирок, яким ПарамущакаР.І.: 1) визнано винним за змову про вчинення дій з метою насильницького захоплення державної влади та засуджено до 5 років позбавлення волі; 2) визнано винним за незаконне зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів та засуджено до 4 років позбавлення волі; 3) запобіжний захід ОСОБА_1 залишено без змін.

Цим же вироком ОСОБА_2 : 1) виправдано за інкриміноване йому кримінальне правопорушення - змова про вчинення дій з метою насильницького захоплення державної впали; 2) визнано винним за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків та засуджено до 4 років позбавлення волі та до 3 років позбавлення волі за незаконне зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів із звільненням від відбування покарання встановивши 3 роки іспитового терміну.

06 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд розглянув апеляційні скарги по справі та прийняв ухвалу, якою змінив позивачам зарахування в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнено ОСОБА_1 з-під варти.

Як наслідок, слідство та судовий розгляд відносно позивачів щодо інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 КК України, тривав з 07 серпня 2016 року по 23 лютого 2018 року.

Також, слідство та судовий розгляд щодо інкримінованого ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 109 КК України тривало із 07 серпня 2016 року по 06 лютого 2019 року.

Зазначає, що дана справа стала предметом пильної уваги національних засобів масової інформації та громадськості, представники яких були присутні на усіх судових засіданнях, а судовий процес було продемонстровано за допомогою фотографій та відео через засоби масової інформації та соціальні мережі.

Наслідком незаконних діянь органів Служби Безпеки України, Прокуратури Львівської області та судів стало те, що позивачів та інших обвинувачених у справі в усіх засобах масової інформації називали і називають навіть після набрання рішення суду законної сили "Львівські терористи".

Саме незаконні діяння правоохоронних органів та судів щодо незаконного продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою на підставі лише інкримінуванні вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.14 - ч.2 ст.258 Кримінального кодексу України, за яке позивачів не було притягнуто до кримінальної відповідальності, призвели до формування у суспільства неправильного бачення діянь позивачів, сприйняття їх як терористів незважаючи на презумпцію невинуватості.

Окрім цього, з врахуванням незаконно пред`явленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.258 КК України, суд застосовуючи норми ч.5 ст.176 КПК України обрав та не змінював запобіжний захід у виді тримання під вартою на інший запобіжний захід позивачам як на етапі досудового так і судового слідства.

Більше того, ОСОБА_2 було виправдано по інкримінованій йому ст.109 КК України, що вказує на грубе порушення його прав протягом усього ведення слідства у справі, так як обвинувачення було абсолютно необгрунтоване, а сторона обвинувачення вказувала у процесуальних документах надумані речі з метою викривлення фактів та продовження утримання ОСОБА_2 як попередньо ув`язненого.

З моменту необгрунтованого і незаконного затримання (07.08.2016 року) по момент винесення ухвали про закриття провадження в частині інкримінованої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 статті 258 КК України (23 лютого 2018 року) та набрання чинності вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 року (06.02.2019 року) зокрема з частині виправдання діянь ОСОБА_2 по інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.109 КК України, позивачам було заподіяно великих душевних страждань з огляду на те, що вони перебували в СІЗО як попередньо ув`язнені без можливості зміни їм альтернативного запобіжного заходу через інкримінування ОСОБА_2 вчинення кримінальних правопорушень передбачених cт.ст. 258 та 109 КК України та інкримінування ОСОБА_1 вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.ст.258 КК України у період із 07.08.2016 року по 23.02.2018 року. Станом на час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню позивачів діяла норма ч.5 ст.176 КПК України, яка передбачала, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109 - 1 14-1, 258 - 258-5, 160, 261 КК України.

Зазначає, що позивачам органами досудового розслідування була завдана непоправна шкода, у зв`язку із незаконним затриманням, врученням незаконних підозр та обвинувального акту в частині інкримінування ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.109, 258 КК України та інкримінування ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого 258 КК України, зважаючи на вирок та ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018, також працівниками СБУ зроблено повідомлення про затримання терористів, що призвело до великої уваги засобів масової інформації та суспільного резонансу щодо розгляду кримінальної справи, що порушило звичний спосіб життя позивачів, висвітлення їх на всю Україну як терористів, позивачі за період ведення досудового розслідування та судового розгляду відчували приниження і зневагу з боку оточуючих, громадський осуд на регулярне повідомлення засобами масової інформації новин у справі та пильне спостереження громадян за ходом розгляду справи через значний суспільний резонанс.

Тому безпосередньо незаконні діяння відповідачів призвели до руйнування душевного спокою позивачів, завдавало їм моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для них уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв`язків. Окрім цього, під час перебування у слідчому ізоляторі стан здоров`я ОСОБА_1 значно погіршився - зокрема почались проблеми із зором та зубами. Тому враховуючи резонанс справи, висвітленні обставин затримання та подальшого ведення слідства та суду в засобах масової інформації із зазначенням позивачів в якості терористів, вважають, що достатнім відшкодуванням заподіяної моральної шкоди буде стягнення на користь ОСОБА_1 1700280,00 гривень та на користь ОСОБА_2 - 2550420,00 гривень.

11 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Управління Служби безпеки України у Львівській області Борківського О.Р., у вказаному цивільному позові УСБУ у Львівській області категорично не погоджується та просить відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Зазначає, що 07 серпня 2016 року слідчим відділом УСБУ у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000063 за ознаками замаху на вчинення терористичного акту, тобто вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України.

Цього ж дня в порядку ст. 208 КПК України в рамках розслідування даного кримінального провадження, серед інших фігурантів, було затримано ОСОБА_1 та ОСОБА_2

07 серпня 2016 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України.

08 серпня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України.

07 серпня 2016 року за місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших фігурантів справи було проведено обшуки, у ході яких вилучено значну кількість вогнепальної зброї, боєприпасів, вибухових пристроїв та речовин, а також інші матеріали, що в своїй сукупності свідчили про причетність до вчинення інкримінованого злочину.

05 січня 2020 року слідчим було повідомлено остаточну підозру: ОСОБА_1 - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_2 - у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 545 КК України.

23 лютого 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України на підставі ст. ст. 17, 44 КК України. При цьому дане рішення прийнято з урахуванням припинення позивачами вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України, на стадії готування, тобто кримінальне провадження закрите з нереабілітуючих підстав.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України та, з урахуванням ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, засуджено до 5 років позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 345 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України та, з урахуванням вимог ст.70 КК України, засуджено до чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового терміну строком 3 роки.

06 лютого 2019 року Львівським апеляційним судом частково задоволено апеляційні скарги захисників засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при цьому вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року в частині зарахування строку попереднього ув`язнення змінено, зараховано у строк відбуття покарання строк утримання під вартою з розрахунку 1 день за 2 дні. В решті вирок Шевченківського районного суду від 23 лютого 2018 року залишено без змін.

У відповідності до ст. 16 КК України кримінальна відповідальність за готування до кримінального правопорушення і замах на кримінальне правопорушення настає за статтею 14 або 15 і за тією статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає відповідальність за закінчене кримінальне правопорушення.

Отже, доводи позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо їх незаконного затримання 07 серпня 2016 року за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України, та незаконного повідомлення про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вважають безпідставними.

Також у представника УСБУ викликає сумнів використання експертом Балінською К.І. при визначенні розміру моральної шкоди методики А.М.Ерделевського , яка з 29.01.2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз.

Таким чином, оскільки, не мав місце факт виправдувального вироку стосовно позивачів за ст.258 КК України (за якою їх було притягнуто до відповідальності в серпні 2016 року і за якою їх було затримано), та судом не було встановлено факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, а також позивачами не надано достовірних доказів підтвердження суми пред`явлених позовних вимог, вважають, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

12 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника прокуратури Львівської області (змінено назву на Львівська обласна прокуратура) Матвейцевої І., у якому представник прокуратури з вказаним цивільним позовом не погоджується та просить відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Зазначає, що 07.08.2016 СВ УСБ України у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000063 за фактом замаху на вчинення терористичного акту на території Львівської області за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України. Цього ж дня в порядку ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ОСОБА_2 07.08.2016, а ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 08.08.2016 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України.

Підставою для затримання, а також повідомлення вказаним особам про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України, стали результати проведених обшуків та результати негласних слідчих (розшукових) дій, проведених з метою перевірки в межах кримінального провадження №0002477 від 26.07.2014 за фактами здійснення у 2014 році невстановленими особами двох пострілів по будинку міського голови ОСОБА_9 , їх можливої причетності до вчинення вказаних злочинів та перевірки однієї з версій вчинення цього злочину колишніми учасниками АТО та особами, які володіють навиками стрільби з РПГ.

Цього ж дня за місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших причетних до злочину осіб, на підставі ухвал слідчого судді проведено обшуки, у ході яких вилучено значну кількість вогнепальної зброї, боєприпасів, вибухових пристроїв та речовин.

З огляду на наявні у слідства докази проведення підготовчих дій, а також зберігання за місцем проживання зазначеними вище особами вибухових речовин та пристроїв, які могли бути використані під час вчинення терористичних актів, прийнято рішення про їх затримання та повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України, а також про звернення до суду з клопотанням про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

09.08.2016 ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

10.08.2016 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

15.08.2016 ухвалою Львівського апеляційного суду ухвалу слідчого судді про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника Шпіка В.З. без задоволення.

Ухвала слідчого судді про обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 не оскаржувалася.

28.09.2016 та 03.10.2016 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.15, ч.2 ст. 258, ч.1 ст. 263 КК України. Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст. 263 КК України у зв`язку з визнанням останнім обставин проведення ним та іншими затриманими особами підготовчих дій з метою вчинення терористичних актів, а також повідомленням обставин, які вказували на добровільну відмову останнього від продовження своїх протиправних дій та наміру вчинити терористичний акт.

У свою чергу підозрювані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 відмовились давати пояснення щодо повідомленої їм підозри, а в подальшому незважаючи на наявні у слідства докази заперечували факт проведення ними підготовчих дій з метою вчинення терористичних актів.

В подальшому, у ході досудового розслідування строк тримання під вартою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжено та ухвали слідчого судді Львівським апеляційним судом за наслідками розгляду апеляцій захисників підозрюваних залишені без змін.

05.01.2017 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 повідомлено про зміну підозри: ОСОБА_1 за ч.1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 345 КК України, ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 109 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обрано остаточне покарання - 5 років позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 109 КК України - виправдано. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обрано остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75,76 КК України звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового терміну строком 3 роки.

Крім цього, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України на підставі ст.ст. 17, 44 КК України.

На вказаний вирок Шевченківського районного суду м. Львова прокурором у кримінальному провадженні та захисниками засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційні скарги.

06.02.2019 Львівським апеляційним судом апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні відхилено, а апеляційні скарги захисників засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково задоволено, вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 в частині зарахування строку попереднього ув`язнення змінено, зараховано у строк відбуття покарання строк утримання під вартою з розрахунку 1 день за 2 дні.

В решті вирок Шевченківського районного суду від 23.02.2018 залишено без змін.

Відтак, доводи позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо їх незаконного затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України, та незаконного повідомлення про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення є безпідставними.

Під час досудового розслідування слідчим за погодженням з прокурором, а в подальшому прокурором у ході судового розгляду, з врахуванням наявності обґрунтованої підозри останніх у вчиненні кримінального правопорушення, вагомості наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожувала останнім, відсутності міцних соціальних зв`язків, наявності ризиків переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, подавались клопотання про продовження строку тримання під вартою, які слідчим суддею та судом задоволено.

Вказані рішення переглядались Львівським апеляційним судом за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і залишені ними без змін.

Доводи позивачів щодо не притягнення їх до кримінальної відповідальності за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати не закривалось, виправдувальний вирок не виносився. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були звільнені від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч, 2 ст. 258 КК України на підставі ст. ст. 17. 44 КК України.

Так, ОСОБА_2 за ч.1 ст. 109 КК України виправдано, у межах цього ж кримінального провадження засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України у зв`язку з добровільною відмовою і з цих підстав закрито провадження у справі, тобто не з нереабілітуючих підстав. У свою чергу ОСОБА_1 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України у зв`язку з добровільною відмовою і з цих підстав закрито провадження у справі, тобто не з нереабілітуючих підстав та не у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

За таких обставин, повної реабілітації позивачів не відбулося, а факт не підтвердження в суді певного епізоду злочинної діяльності не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України, оскільки будучи фактично притягнутими до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, без застосування судом покарання, в силу добровільної відмови, що не свідчить про їх повну реабілітацію, а тому немає підстав для задоволення позову.

Неможливо погодитись з твердженнями позивачів, що вони незаконно утримувались під вартою, оскільки строк перебування під вартою зараховано в строк відбування покарання.

При цьому, строк перебування під вартою не впливає на рішення суду під час визначення ним покарання, не є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, а лише зараховується в строк його відбування. Таким чином, неможливо стверджувати про незаконність перебування під вартою, якщо вона в подальшому була визнана винною та засуджена до позбавлення волі.

Також зазначає, що твердження позивачів стосовно заподіяння моральних втрат не доведено ними належними та допустимими доказами.

Крім того, згідно Реєстру методик проведення судових експертиз Міністерства юстиції України 29.01.2016 припинено застосування методики встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань ОСОБА_10 . Про те, при проведенні судово-психологічних експертиз № 5528 від 08.07.2020 та №5529 від 08.07.2020, експертом визначений розмір шкоди саме на підставі методики ОСОБА_10 , використання якої припинено. Відтак, вищевказані судово-психологічні експертизи не слід приймати до уваги.

Виходячи з вищенаведеного, вважають, що позовні вимоги позивачів є необґрунтованими та безпідставними, у позові просять відмовити.

17 серпня 2020 на адресу суду від представника позивачів ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив відповідачів, у якому представник позивачів зазначає, що після 30.06.2016 року позивачі жодних дій по підготовці до вчинення терористичного акту не вчиняли, а тому не було підстав для їх затримання та інкримінування їм вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.258 КК України. Також більш як за місяць до затримання позивачів працівники СБУ мали відомості про добровільну відмову останніх від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.258 КК України, що звільняло позивачів від кримінальної відповідальності та вказувало на відсутність правових підстав для їх затримання та вручення підозри. Більше того, продовжуючи з 30.06.2016 року по 07.08.2016 року ведення НСРД працівники СБУ не зібрали жодних доказів на підтвердження продовження вчинення діянь, які вказували на продовження позивачів готування до вчинення терористичного акту, що стверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2016. Отже, з моменту добровільної відмови позивачів на зборах з іншими хлопцями 30.06.2016 року (яка задокументована згідно протоколу ведення НСРД) відсутні будь-які законні підстави для затримання останніх, вручення підозри, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, посилання відповідача у відзиві на підставність затримання з огляду на наявність даних про вчинення підготовчих дій та зберіганні зброї за місцем проживання обвинувачених, не є виправданням незаконного затримання, так як на момент затримання у СБУ було достатньо даних про добровільну відмову позивачів, пасивну поведінку останніх протягом більш як місяця часу та відповідно достатньо часу для аналізу інформації та прийняття законного рішення про добровільну відмову позивачів та відсутні законні підстави для їх затримання по підозрі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.258 КК України. Окрім цього, підставою для подання позову є також виправдувальний вирок в частині інкримінування ОСОБА_2 вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.109 КК України.

Посилання відповідача на засудження ОСОБА_2 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 345 та 263 КК України, не спростовує той факт, що ОСОБА_2 безпідставно затримано, обрано запобіжний захід та вручалась підозра по ст.258 КК України, вручалась підозра по ст.109 КК України та обгрунтовувалися клопотання про обрання/продовження запобіжного заходу Прокуратури Львівської області та ухвали судів про обрання/продовження запобіжного заходу.

Посилання відповідача на засудження ОСОБА_1 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 109 та 263 КК України, не спростовує той факт, що

ОСОБА_1 безпідставно затримано, обрано та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою лише через інкримінування йому ст.258 КК України.

Також з метою встановлення заподіяння позивачам моральної шкоди у зв`язку із протиправними діяннями відповідачів, проведено судово-психологічну експертизу, якою встановлено, що внаслідок незаконних діянь по обвинуваченню позивачів їм заподіяно моральні страждання, які викладені в експертизі №5528 від 08.07.2020 та №5529 від 08.07.2020.

Таким чином, надані суду матеріали вказують на наявність заподіяння моральної шкоди позивачам внаслідок незаконного затримання, інкримінування статтей 258 та 109 КК України ОСОБА_2 та статті 258 КК України ОСОБА_1 , обрання/продовження запобіжного заходу на підставі інкримінування вище вказаних статтей КК України незважаючи на наявність у органу досудового слідства та органу прокуратури доказів відсутності складу інкримінованих кримінальних правопорушень.

27.08.2020 на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від представника прокуратури Львівської області (змінено назву на Львівська обласна прокуратура) Матвейцевої І., у якому зазначено, що підставою для затримання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали не лише результати негласних слідчих дій, а й результати проведених обшуків за їх місцем проживання, де було виявлено значну кількість вибухових пристроїв, речовин, а у ОСОБА_1 також пристрій для ініціювання вибуху.

За результатами проведеного обшуку у ОСОБА_1 виявлено та вилучено значну кількість вогнепальної зброї, боєприпасів, вибухових пристроїв і речовин, зокрема: пістолети, саморобну вогнепальну гладкоствольну зброю, патрони, два підшивачі, запал до підривача, запал до РКГ, чотири корпуси до гранат, три електродетонатори, запалювальну трубку, ручну гранату, дві тротилові шашки, порох, РПГ-26, два постріли ПГ-7м, пускову установку до ручного протитанкового гранатомета.

За результатами проведеного обшуку у ОСОБА_2 виявлено та вилучено пістолет, перероблений саморобним способом із сигнального пістолета кал. 26,5 мм., який є гладкоствольною вогнепальною зброєю і придатний до стрільби; саморобний пристрій, який є атиповою гладкоствольною вогнепальною зброєю і придатний до стрільби, два шматки неправильної форми масою відповідно 250,5 г та 685,1 г, які є сумішевими вибуховими речовинами на основі гексогену, ТНТ та металічного алюмінію.

Зазначає, що вказані факти аж ніяк не свідчили про припинення позивачами своїх намірів вчинити терористичні акти, а вказували на те, що з огляду на встановлення ОСОБА_1 факту здійснення спостереження за ним працівниками правоохоронних органів, останні стали ще більше приховувати свої дії та наміри від працівників правоохоронних органів, та відтермінували в часі реалізацію своїх намірів щодо вчинення терористичних актів.

Органом досудового розслідування було відомо, що позивачами, а також іншими особами підшукано 4 місця для закладення вибухівки, тобто у подальшому у пошуку цих місць відпала потреба. Позивачі володіли навиками виготовлення вибухових пристроїв, що не потребувало проведення ними додаткових навчань чи підготовчих дій, у ОСОБА_2 виявлено відео з записом випробовування ним вибухового пристрою, а під час огляду комп`ютерної техніки ОСОБА_1 виявлено безліч літератури, відеозаписів з приводу виготовлення та закладення вибухових пристроїв та який здійснював огляд інформації на інтернет сторінках та відеофайлів на ресурсі «YouTube», що стосується: виготовлення детонаторів; підриву колії в м. Одеса; підриву поїзду колумбійськими повстанцями; пошук інформації як підірвати рейки; диверсії на залізничній колії; станції «Підзамче»; лінійний пункт міліції; транспортна міліція; підрив поїзда Тюмень-Баку; вибухи у Московському метрополітені; теракти на залізничному транспорті; як мінують рейки тощо, що свідчило про обгрунтованість дій органом досудового розслідування. Обговорюючи у ході телефонних розмов деталі підготовчих дій для вчинення терористичного акту позивачі та інші особи використовували умовні слова та усіляко приховували справжній зміст та мету розмови. Лише при співставленні цих розмов позивачів та інших осіб з іншими доказами, а саме на початковій стадії слідства з протоколам спостереження за особою, а на завершальній стадії слідства з іншими доказами, які суд в подальшому поклав в основу свого рішення, виникала обґрунтована підозра, що метою усіх цих дій позивачів було саме вчинення терористичних актів.

Зазначає, що в ніч з 06 на 07.08.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , знову використовуючи умовні позначення та приховуючи справжній зміст та мету розмови, домовлялись про вчинення спільних дій поблизу місця проживання ОСОБА_2 (висновок фоноскопічної експертизи № 5170/5171 від 10.11.2016). Після чого ОСОБА_2 вийшов з дому та вирушив в напрямку залізничної колії, у зв`язку з чим було прийнято рішення про його затримання.

З огляду на наявні у слідства докази проведення підготовчих дій, а також зберігання за місцем проживання зазначеними вище особами вибухових речовин та пристроїв, які могли бути використані під час вчинення терористичних актів, прийнято рішення про їх затримання та повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України, а також про звернення до суду з клопотанням про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

Щодо доводів позивачів про не дослідження судами обставин затримання та інші матеріали справи, формального обрання та продовження запобіжних заходів слід зазначити, що ухвали слідчого судді переглядались колегіями суддів апеляційного суду, а також перевірялась наявність підстав для застосування таких запобіжних заходів, обґрунтованість підозри, наявність ризиків, що в сукупності є необхідним для обрання чи продовження запобіжних заходів, а також доводи сторони захисту та можливість зміни запобіжних заходів за їхніми клопотаннями.

У справі немає даних про те, що суд, санкціонуючи тримання під вартою позивачів, вказав на незаконність такого обмеження волі або порушення процедури затримання. Також відсутні докази, що позивачі оскаржували своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність.

Виходячи з вищенаведеного та з врахуванням доводів вкладених у відзиві на позовну заяву прокуратури Львівської області, позовні вимоги позивачів вважають необгрунтованими та безпідставними.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні, які викладені у позовній заяві, у заяві про збільшення позовних вимог та у відповіді на відзив на позовну заяву, просили задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача Гарасимчук А.В. проти позову заперечив, просив у даному відмовити, з підстав викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив позивачів.

Представник відповідача Деркач А.І. проти позову заперечив, просив у даному відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце, час та дату судового засідання.

Заслухавши учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити з таких мотивів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В судовому засіданні встановлено, що 07.08.2016 СВ УСБ України у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000063 за фактом замаху на вчинення терористичного акту на території Львівської області за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України. Цього ж дня в порядку ст. 208 КПК України затримано, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_2 07.08.2016, а ОСОБА_1 08.08.2016 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України.

Підставою для затримання, а також повідомлення вказаним особам про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України, стали результати проведених обшуків та результати негласних слідчих (розшукових) дій, проведених з метою перевірки в межах кримінального провадження №0002477 від 26.07.2014 за фактами здійснення у 2014 році невстановленими особами двох пострілів по будинку міського голови ОСОБА_9 , їх можливої причетності до вчинення вказаних злочинів та перевірки однієї з версій вчинення цього злочину колишніми учасниками АТО та особами, які володіють навиками стрільби з РПГ.

Цього ж дня за місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших причетних до злочину осіб, на підставі ухвал слідчого судді проведено обшуки, у ході яких вилучено значну кількість вогнепальної зброї, боєприпасів, вибухових пристроїв та речовин.

В подальшому органом досудового розслідування прийнято рішення про їх затримання та повідомлено їх про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 258 КК України, з огляду на наявні у слідства докази проведення підготовчих дій, а також зберігання за місцем проживання зазначеними вище особами вибухових речовин та пристроїв, які могли бути використані під час вчинення терористичних актів, а також було звернено до суду з клопотанням про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

09.08.2016 ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

10.08.2016 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

15.08.2016 ухвалою Львівського апеляційного суду ухвалу слідчого судді про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника Шпіка В.З. без задоволення.

Ухвала слідчого судді про обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 не оскаржувалася.

28.09.2016 та 03.10.2016 ОСОБА_1 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.15, ч.2 ст. 258, ч.1 ст. 263 КК України, а ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.15, ч.2 ст. 258, ч.1 ст. 263 , ч. 2 ст. 345 КК України.

В подальшому, у ході досудового розслідування та судового розгляду справи запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжувалися та ухвали суддів - Львівським апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційних скарг захисників підозрюваних залишені без змін, що свідчить про обгрунтованість підозри ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та правомірність застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

05.01.2017 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повідомлено про зміну підозри: ОСОБА_1 за ч.1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 345 КК України.

Постановою старшого слідчого військової прокуратури Львівського гарнізону Коциби В. від 02 серпня 2017 року кримінальне провадження №0000241 від 20.09.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України закрито, у зв`язку із встановленням відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 109 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обрано остаточне покарання - 5 років позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 109 КК України - виправдано. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обрано остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75,76 КК України звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового терміну строком 3 роки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України на підставі ст.ст. 17, 44 КК України.

На вказаний вирок Шевченківського районного суду м. Львова прокурором у кримінальному провадженні та захисниками засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційні скарги.

06.02.2019 Львівським апеляційним судом апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні відхилено, а апеляційну скаргу захисників засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково задоволено, вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 в частині зарахування строку попереднього ув`язнення змінено, зараховано у строк відбуття покарання строк утримання під вартою з розрахунку 1 день за 2 дні. В решті вирок Шевченківського районного суду від 23.02.2018 залишено без змін. Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 та ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 набрали законної сили.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2021 постанову старшого слідчого військової прокуратури Львівського гарнізону Коциби В. від 02 серпня 2017 року у кримінальному провадженні №0000241 від 20.09.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України скасовано. Матеріали кримінального провадження №0000241 від 20.09.2016, повернуто у військову прокуратуру Львівського гарнізону для проведення досудового розслідування.

Також у судових засіданнях були допитані свідки, зокрема, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 , вказала, що вона є рідною сестрою ОСОБА_2 , повідомляє, що перебування ОСОБА_2 у СІЗО змінило його, зокрема, він став замкнутим, та в подальшому вплинуло на його репутацію. Зазначає, що ОСОБА_2 затримали біля Аграрного університету. Повідомляє, що вони з ОСОБА_2 донедавна проживали разом, щодо зберігання ним зброї вдома відповісти не може.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 , вказав, що він є другом ОСОБА_2 , зазначає, що до затримання ОСОБА_2 був комунікабельний, після затримання почав менше спілкуватися, в подальшому багато його друзів після обвинувачення його в тероризмі перестали спілкуватися з ним, а також обвинувачення його в замаху та поваленні конституційного ладу негативно на нього вплинуло.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 , вказала, що вона є мамою ОСОБА_2 , з 2014 року її син брав участь в АТО. Зазначає, що наскільки їй відомо, її сина затримали біля Аграрного університету у м. Дубляни, Львівської області, а залізнична колія знаходилася на великій відстані від Аграрного університету. Вона була присутня у судових засіданнях. Зазначає, що після всіх подій його психічний стан змінився.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 , вказала, що вона є мамою ОСОБА_1 , зазначає, що він навчався на філософському факультеті (політологія) та під час другого курсу поїхав в місця проведення АТО, після повернення з АТО син її змінився, став нервовий та замкнутий, продовжувати навчатися не захотів. Зазначає, що вона була на кожному судовому засіданні, щодо кількості зброї, яка вилучена під час обшуку вдома то це її здивувало.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 , вказав, що знає ОСОБА_14 з участі у скаутській організації, в подальшому вони організовували табори, займалися в секціях, брали участь у марші АДРЕСА_1 . Знаючи ОСОБА_14 він був здивований подіями, що відбулися. Після виходу із СІЗО вказує, що ОСОБА_14 змінився, став пригніченим, обвинувачення негативно вплинуло на стан його життя.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 , вказав, що він є однокласником ОСОБА_14 . Зазначає, що після затримання ОСОБА_14 став іншим у спілкуванні, раніше був активним, а після звільнення став пригніченим, відвідував психолога. Зазначає, що брав участь у судових засіданнях, а також повідомляє, що зброя у ОСОБА_14 була після повернення з АТО.

Допитаний в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , в якості свідка вказав, що незаконні дії правоохоронних органів зашкодили його репутації, оскільки засобами масової інформації розповсюджувалися неправдиві відомості від правоохоронних органів, зокрема, що він «терорист», дані дії заважали йому соціалізуватися. Зазначає, що він є учасником АТО та різних молодіжних організацій. Також зазначає, що ухвалу про звільнення від кримінальної відповідальності він не оскаржував, щодо незаконного затримання то йому невідомо чи оскаржувалося.

Допитаний в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , в якості свідка вказав, що до затримання його правоохоронними органами, він зарекомендував себе як патріот країни, після затримання його правоохоронними органами вирішив вчинити самозахист, в подальшому дії які йому інкримінували, а саме «тероризм» висвічувалися у Засобах масової інформації, що зашкодило його репутації. Зазначає, що йому важко знайти роботу та навчатися у вищому навчальному закладі. Зазначає, що після СІЗО не міг соціалізуватися, та стверджує, що якщо б не було обвинувачення його в терористичному акті, із зберіганням зброї він би погодився, дану зброю зберігав для повернення та участі в АТО.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, передбачено також статтею 1176 ЦК України. Згідно з даною статтею шкода відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування цієї шкоди визначається законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", особа має право на відшкодування моральної шкоди лише у випадках прямо передбачених законодавством. Умовами для покладення на особу відповідальності за шкоду, заподіяну іншій особі, є протиправна дія чи бездіяльність, наявність шкоди, причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) і негативними наслідками та вина заподіювача.

Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 року кримінальне провадження про обвинувачення у частині обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України закрито та звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України, на підставі ст.ст. 17, 44 КК України, оскільки обвинувачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно відмовилися від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України на стадії готування до злочину, що не належить до реабілітуючих обставин, тому такі особи не вправі вимагати відшкодування моральної шкоди, зважаючи на ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Окрім того, ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 року позивачами не оскаржувалася в апеляційному порядку та набрала законної сили, що також свідчить про не заперечення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження, на підставі ст.ст. 17, 44 КК України.

Таким чином, враховуючи, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було закрито за нереабілітуючою підставою, жодних з перелічених ч.1 ст.1176 ЦК України незаконних дій щодо позивачів вчинено не було, підстав для задоволення позову, визначених ст.1176 ЦК України, суд не вбачає.

Враховуючи, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 закрито не з підстав, визначених ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», позивачами не надано доказів, що підтверджують незаконність будь-яких рішень, дій чи бездіяльності, вчинених посадовими особами прокуратури, служби безпеки України при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також позивачами не надано суду доказів того, що відповідачами заподіяно шкоду, як і не надано доказів наявності такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вину останніх в її заподіянні, тобто факт порушення прав позивачів діями відповідачів, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 258, 259 ЦПК України, ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» суд, -

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог адвоката Манукян Марти Андріївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління Служби безпеки України у Львівській області; Львівської обласної прокуратури; Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 19.04.2021 року.

Суддя Р. Б. Єзерський