Номер провадження: 22-ц/813/1905/21
Номер справи місцевого суду: 522/4392/15-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2015 року ПАТ КБ ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0D30AE00000025, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 003 доларів США, зі сплатою 10,08 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення кредиту до 18 січня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 укладено договори поруки, за умовами яких поручителі поручились перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 19 січня 2007 року в повному обсязі.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 23 грудня 2014 року становила 19 684,73 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 308 262,87 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 3 965,96 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом 4 530,63 доларів США, заборгованість зі сплати комісії 330,72 доларів США, пеня 10 857,42 доларів США. ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у зазначеному розмірі.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 січня 2007 року №OD30AE00000025 у розмірі 19 684,73 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 грудня 2014 року еквівалентно 308 262,87 гривень, з яких: заборгованість за кредитом за період з 05 серпня 2009 року по 23 грудня 2014 року - 3 965,96 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом за період з 19 січня 2007 року по 23 грудня 2014 року 4 530,63 доларів США, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом за період з 01 листопада 2008 року по 23 грудня 2014 року 330,72 доларів США, пеня за період з 13 березня 2008 року по 23 грудня 2014 року - 10 857,42 доларів США.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2015 року заяву представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року скасовано, призначено цивільну справу до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 січня 2007 року №OD30AE00000025 у розмірі 19 684,73 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 грудня 2014 року еквівалентно 308 262,87 гривень з яких: заборгованість за кредитом за період з 05 серпня 2009 року по 23 грудня 2014 року - 3 965,96 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом за період з 19 січня 2007 року по 23 грудня 2014 року - 4 530,63 доларів США, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом за період з 01 листопада 2008 року по 23 грудня 2014 року 330,72 доларів США, пеня за період з 13 березня 2008 року по 23 грудня 2014 року - 10 857,42 доларів США.

29 липня 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 січня 2007 року №OD30AE00000025 у розмірі 19 684,73 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 грудня 2014 року еквівалентно 308 262,87 гривень, з яких: заборгованість за кредитом за період з 05 серпня 2009 року по 23 грудня 2014 року - 3 965,96 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом за період з 19 січня 2007 року по 23 грудня 2014 року - 4 530,63 доларів США, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом за період з 01 листопада 2008 року по 23 грудня 2014 року 330,72 доларів США, пеня за період з 13 березня 2008 року по 23 грудня 2014 року - 10 857,42 доларів США.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верхового Суду обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог процесуального законодавства розглянув справу за відсутності ОСОБА_5 та відсутності відомостей про належне її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, причини її неявки у судове засідання не з`ясував, чим порушив її конституційне право на участь у судовому розгляді, та вимоги статті 6 Конвенції щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Крім того, суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки за відсутності правових підстав скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог банку до позичальника, які в апеляційному порядку не оскаржувалися.

Верховний Суд також звернув увагу, що під час нового розгляду справи, апеляційному суду необхідно врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), відповідно до яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

Відповідачці ОСОБА_4 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси її проживання та реєстрації, що була надана відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідачу ОСОБА_3 судові повістки також надсилались на усі відомі суду адреси його проживання, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_3 по м. Одесі та Одеській області не значиться.

Крім того, з метою дотримання норм ЦПК України в частині належного повідомлення про час і місце судового розгляду, та згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлявся шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці суду повідомлення про виклик у судове засідання (т. 3 а.с. 108).

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Статтями 13, 43 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не надали відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направлені судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вважаються такими, що своєчасно та належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

30 вересня 2021 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначено, що розгляд справи було призначено на 30 вересня 2021 року на 14.00 год., однак станом на 16.40 год. судове засідання ще не розпочато, тому у зв`язку з тривалою затримкою початку судового засіданні та відсутністю можливості чекати далі просила відкласти судовий розгляд на іншу дату.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в колегії суддів Драгомерецький М.М., Громік Р.Д., Дришлюк А.І. 30 вересня 2021 року з 10.00 год. до 15.00 год. було призначено до розгляду більше 25 цивільних справ, у зв`язку із чим апеляційний суд з об`єктивних причин позбавлений можливості забезпечити розгляд справи в чітко призначений час.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, та те, що цивільна справа знаходиться в провадженні суду апеляційної інстанції з 31 серпня 2020 року та неодноразово відкладалась, в тому числі у зв`язку із неявкою в судові засідання представника АТ КБ «ПриватБанк», колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом апеляційної скарги рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно із частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 19 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0D30AE00000025, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 003 доларів США, зі сплатою 10,08 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення кредиту до 18 січня 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно із частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

З метою належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, 19 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 укладено договори поруки, за умовами яких поручителі поручились перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 19 січня 2007 року в повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на викладене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до умов кредитного договору (пункти 3.1, 7.1) позичальник ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання з повернення суми кредиту з відповідними процентами до 18 січня 2012 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

За пунктом 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за Кредитною угодою в тому ж розмірі, що і боржник.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18), відповідно до якого строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-1599цс15, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом з 13 жовтня 2008 року, тому з 13 жовтня 2008 року в нього утворилась заборгованість за кредитним договором (т. 1 а.с. 5-6).

Однак, банк протягом шести місяців не направив вимоги до поручителів, та позову до суду не пред`явив. Лише 06 лютого 2015 року банк направив вимоги погашення заборгованості за кредитним договором як позичальнику, так і поручителям, та 04 березня 2015 року звернувся з позовом до суду до основного боржника і поручителів.

В банку настає право вимоги від поручителів не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів.

Поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З огляду на викладене, оскільки позивачем було пропущено шестимісячний строк для пред`явлення відповідних вимог про стягнення заборгованості з поручителів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..

Згідно вимог ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №0D30AE00000025 від 19.01.2007р., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_5 в суді першої інстанції не скористалась своїм правом на подання заяви про застосування строків давності.

Наразі суд апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, а також вимог ст. 367 ЦПК України, - не може прийняти до уваги доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, бо нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 12 жовтня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік