Справа № 452/2165/18 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/811/362/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2019 року у складі судді Карнасевич Г.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності,-

встановив:

У серпні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до НовосілкоГостиннівської сільської ради Самбірського району Львівської області про поділ майна подружжя.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 13 лютого 1971 року вона та ОСОБА_4 уклали шлюб, який був зареєстрований Хлопчицькою

сільською радою народних депутатів Львівської області, про що вчинено актовий запис № 3 та видано повторно свідоцтво про одруження 24 червня 1987 року серії НОМЕР_1 , після якого вона змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». Дітей у подружжя не було. Чоловік часто зловживав спиртними напоями, завдавав їй побої.

04 червня 1985 року на робочому місці у цеху, у нетверезому стані ОСОБА_4 наніс їй ножем удари в область шиї, за що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 1985 року засуджений за ст. 17, 94 КК УРСР до 9ти років позбавлення волі.

З врахуванням цих обставин, шлюб між ними 03 серпня 1990 року розірваний, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

За час шлюбу, за спільні кошти ними збудований та введений в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 загальною площею 100,3 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м. та господарські будівлі, а саме: літня кухня, позначена у плані під літерою Б, сарай В та криниця К, а також встановлена огорожа 1-3. Коштами у здійсненні будівництва їм допомагали її батьки.

В даному житловому будинку вона проживала до 2001 року, але у зв`язку з неможливістю спільного проживання змушена проти своєї волі покинути дане житло.

З 2001 року фактично без реєстрації проживає у житловому будинку по АДРЕСА_2 , проте і надалі зареєстрована по місцю проживання у спірному будинку. Іншого житла, яке б їй належало на праві власності, у неї немає.

Мала намір поділити спільне майно подружжя, проте ОСОБА_4 їй погрожував розправою, тому вона боялась звертатись до суду з даним позовом раніше, у зв`язку з тим строк позовної давності пропустила з поважних причин.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

З відповіді на адвокатський запит у Самбірському відділі Державної реєстрації актів цивільного стану їй стало відомо, що про смерть ОСОБА_4 складено актовий запис № 6 від 23.01.2018.

Чи складав покійний за життя заповіт та хто є спадкодавцем за законом, чи за заповітом після його смерті, їй не було відомо. Отримати такого характеру інформацію у Самбірській державній нотаріальній конторі, куди вона зверталась в усній формі, не змогла.

При цьому, нотаріусом їй було роз`яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав, а також роз`яснено зміст ст. 8 Закону України «Про нотаріат», що відомості про спадкову справу, коло спадкоємців, становлять нотаріальну таємницю.

Оскільки ОСОБА_4 помер, вона не відноситься до кола спадкоємців за законом після його смерті, тому не може визначити свою частку в майні подружжя в позасудовому порядку.

Просила постановити рішення, яким визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати за нею право власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 100,3 кв. м., житловою площею 35,1 кв.м. та господарськими будівлями, а саме: літня кухня Б, ОСОБА_7 , криниця К та Огорожа 1-3.

Ухвалою судового засідання від 09 листопада 2018 року замінено первісного відповідача НовосілкоГостиннівської сільську раду Самбірського району Львівської області на належного відповідача ОСОБА_3 .

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , проживаючою в с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 100,3 кв.м, житловою площею 35,1 кв.м. та господарськими будівлями і спорудами, а саме: літня кухня Б, сарай В, криниця К, огорожа 1-3.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , вважає таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а обставини, які суд вважав встановленими, є недоведеними.

В апеляційній скарзі звертає увагу, що суд першої інстанції не зазначив, на підставі яких доказів прийшов висновку, що спірний житловий будинок був побудований подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , і є об`єктом їхньої спільної власності.

Зазначає, що спірний житловий будинок будували його з братом батьки для проживання їхньої багатодітної сім`ї.

Після одруження у 1971 році брат ОСОБА_4 перейшов жити до житлового будинку батьків позивачки, що підтверджується записами в погосподарських книгах по господарству ОСОБА_5 .

Через конфлікти у 1971 році подружжя ОСОБА_6 , зі згоди батьків, перейшло жити до збудованого батьком житлового будинку, у цьому будинку позивачка була зареєстрована 08.02.1979 та знята з реєстрації 10.06.1989.

Покликається на те, що на підтвердження позовних вимог позивачка не представила жодних доказів, зокрема не надала правовстановлюючих документів щодо виділення її колишньому чоловіку земельної ділянки під будівництво власного будинку, будівельного паспорту, як і не надано доказів достатності, на той час, у сім`ї коштів для будівництва, придбання будівельних матеріалів, відтак для будівництва власного житлового будинку.

В цьому контексті покликається на копію трудової книжки позивачки ОСОБА_1 та те, що остання працювала на Львівському заводі «Вимірювач», розмір середньої заробітної плати за 1974 рік становив 122 крб 48 коп., тобто така була незначною, при цьому за ці кошти потрібно було доїжджати до місця роботи та харчуватися.

Що стосується видаткової накладної № 005253 від 16.02.1976 про придбання ОСОБА_8 (батьком позивачки) хвойної доски на суму 119 крб. 65 коп. та прихідної накладної № 3 від 03 січня 1972 року щодо нібито оплати цегли, то такі не можуть бути належними доказами використання відповідних матеріалів для будівництва, оскільки на час купівлі дерева будинок був побудований, а інша накладна стосується виписки цегли, а не оплати такої.

Звертає увагу на подання позивачкою підробленої будинкової книги на підтвердження своєї реєстрації у спірному житловому будинку з 08.02.1979, яка була виготовлена 27.11.2018.

У книзі зазначено, що вона знаходиться у користуванні ОСОБА_4 з 09.11.2018, в той час, як він помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , крім цього у будинковій книзі позивачка зареєстрована як ОСОБА_1 , однак у відповідному часі її прізвище було ОСОБА_6 .

Стверджує, що після повернення покійного ОСОБА_4 з місць позбавлення волі у червні 1989 року, ОСОБА_1 була знята з реєстрації зі спірного будинку, при цьому проживала у такому протягом часу перебування ОСОБА_4 у місцях позбавлення волі.

Покликаючись на роз`яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», звертає увагу, що поділу підлягало майно бувшого подружжя тільки те, яке було в наявності на час припинення спільного ведення господарства, однак позивачка не надала доказів, яке майно було в наявності і яке підлягало поділу станом на 18 липня 1985 року (час розірвання шлюбу).

25.12.1998 покійному ОСОБА_4 , на підставі його заяви від 17.12.1998, видано свідоцтво про право власності на житловий будинок та господарські будівлі, які розташовані на АДРЕСА_1 .

Апелянт зазначає, що піклувався останні роки перед смертю про брата ОСОБА_4 , оскільки останній був одиноким та хворів.

При житті ОСОБА_4 склав заповіт від 22.02.2000, яким все своє майно заповів рідному брату ОСОБА_3 .

Звернувшись в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, отримав відмову через наявну заборону у зв`язку з позовом про поділ майна подружжя.

Звертає увагу на те, що на час набуття ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, позивачка ОСОБА_1 з ним не проживала та господарства не вела з 10 червня 1989 року.

Покликається на покази свідка ОСОБА_9 , за якими позивачка з 1998 року у спірному будинку не проживає, після смерті її батька в цьому році, повернулася проживати до батьківської хати.

Зазначає, що двічі звертаючись з позовною заявою, позивачка вказувала відповідачем Новосілко-Гостиннівську сільську раду, не зазначаючи законних спадкоємців, про яких знала, оскільки зверталася до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно, з метою уникнути його відчуження.

Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2019 року.

16.03.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у свідоцтві про право власності на жилий будинок від 25 грудня 1998 року, яке видане на підставі рішення Новосілко Гостиннівської сільської ради від 17.12.1998 № 39, відсутній підпис голови виконавчого комітету та печатка Новосілко Гостиннівської сільської ради.

Також, суд не взяв до уваги довідку, видану НовосілкоГостиннівською сільською радою 21.02.2018 № 520, у якій зазначено, що ОСОБА_4 був останнім та єдиним членом селянського двору та його головою, оскільки зміст такої спростовується записами з по господарських книг за період 1989 - 1990 роки, де суспільна група господарства "робітничий двір".

Дійшовши висновку про те, що момент виникнення права власності не пов`язувався із державною реєстрацією, а підтвердженням приналежності будинковолодіння у сільському населеному пункті могли бути відомості із погосподарських книг, крім цього підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його, суд вказав, що ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування ОСОБА_10 і ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, передбачала абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, за життя ОСОБА_4 не оспорював дану презумпцію, тому дійшов висновку, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної власності подружжя.

Крім цього, суд зазначив, що перебіг строку позовної давності у позивача розпочався з дня, коли помер ОСОБА_4 та такий нею не пропущений.

Судом встановлені такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

13 лютого 1971 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 укладений шлюб, який зареєстрований Хлопчицькою сільською радою народних депутатів Львівської області, про що вчинено актовий запис №3 та видано повторно свідоцтво про одруження 24 червня 1987 року серії НОМЕР_1 . Після укладення шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

В свою чергу, рішенням народного суду Самбірського району Львівської області від 13 серпня 1984 року вказаний шлюб розірвано, про що 03.08.1990 року Відділом ЗАГС Самбірського міськвиконкому Львівської області вчинено запис №101 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відтак, суд першої інстанції правильно врахував, що згідно із ст. 44 діючого на той час КпШС України, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану, а тому позивачка з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 1971 року по 03.08.1990 року.

Звертаючись до суду із позовними вимогами позивачка ОСОБА_1 покликалася на те, що за час шлюбу, за спільні кошти разом із чоловіком ОСОБА_4 збудували та ввели в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 загальною площею 100,3 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м. та господарські будівлі, а саме: літня кухня, позначена у плані під літерою Б, сарай В та криниця К, а також встановлена огорожа 1-3.

В даному житловому будинку вона проживала до 2001 року, але у зв`язку з неможливістю спільного проживання, змушена проти своєї волі покинути дане житло.

До часу смерті ОСОБА_4 у 2018 році вона боялась звертатись до суду з даним позовом, оскільки він погрожував їй розправою, відтак звернувшись з позовом у серпні 2018 року строк позовної давності пропустила з поважних причин.

Із довідки, виданої Самбірським МБТІ 08.06.2018 №1088 встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві особистої власності в цілому за ОСОБА_4 .

Згідно рішення виконавчого комітету цієї сільської ради № 39 від 17.12.1998 про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , виконком сільської ради, розглянувши виписку з погосподарської книги, вирішив оформити право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , а Самбірському МБТІ - провести реєстрацію будинку.

При вирішенні спору про визнання права власності на новостворене майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності.

Згідно із технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданого Самбірським МБТІ 29.05.2018 на підставі інвентарної справи №267, рік побудови житлового будинку значиться 1973.

Із довідки про технічну характеристику об`єктів нерухомого майна, виданої Самбірським МБТІ 08.06.2018 за №219 встановлено, що станом на 29.05.2018 інвентаризаційна вартість житлового будинку А -1 по АДРЕСА_1 та літньої кухні Б, сараю В, Криниці, огорожі становить 208006 грн.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю.

При цьому, належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Вказана Інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

В свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

З досліджених в судовому засіданні оригіналів погосподарських книг Хлопчицької сільської ради Самбірського району Львівської області за період 1977 1979 (особовий рахунок НОМЕР_4 ), 1980-1982 роки (особовий рахунок НОМЕР_5 ) 1991-1995 роки (особовий рахунок НОМЕР_6 ), 1996-2000 роки (особовий рахунок НОМЕР_7 ), 2001-2005 роки (особовий рахунок НОМЕР_8 ) встановлено, що господарство по АДРЕСА_1 відносилось до суспільної групи «робітничий двір». Рік побудови житлового будинку 1973. В господарстві зареєстровані та проживали голова двору ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_11 .

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Виходячи зі змісту ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування ОСОБА_10 і ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, діяла абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Однак, як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в апеляційному суді, стороною відповідача не надано, а судом не роздобуто жодних доказів, які б свідчили, що ОСОБА_4 за життя оспорював дану презумпцію.

При цьому, у погосподарських книгах за вказаний період, проведено записи про особові рахунки на ім`я голови двору ОСОБА_12 , дружина ОСОБА_13 , син ОСОБА_14 , син ОСОБА_3 , із роком будівництва будинку 1968 рік, а також на ім`я голови двору ОСОБА_8 , дружини ОСОБА_15 , син ОСОБА_16 , рік будівництва будинку 1956.

Також, згідно із довідкою старости сіл Новосілки-Гостинці, Долобів, Хлопчиці Рудківської міської ради Самбірського району, Львівської області № 674 від 08.10.2021, ОСОБА_12 , 1913 р.н. постійно і до дня смерті проживав в АДРЕСА_3 . Покійний ОСОБА_8 проживав та був зареєстрований постійно і до дня смерті в АДРЕСА_4 . Покійний ОСОБА_4 , 1949 р.н. постійно і до дня смерті проживав в АДРЕСА_1 . ОСОБА_16 на даний час зареєстрований і проживає в АДРЕСА_3 .

Наведені вище докази спростовують відповідні доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що спірний житловий будинок будували його батьки для проживання їхньої багатодітної сім`ї, а також покликання позивачки ОСОБА_1 про те, що будинок побудований на земельній ділянці, виділеній її батькові ОСОБА_8 згідно із рішенням ради депутатів трудящих Самбірського району Львівської області № 32 від 05 травня 1972 року.

Виходячи із встановлених судом обставин, суд вважає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 збудований подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_17 за час перебування їх у шлюбі та є об`єктом спільної власності їх подружжя.

В свою чергу, згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до роз"яснень, які викладені у п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

На переконання колегії суддів, визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

При цьому, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

В контексті зазначеного, а також враховуючи те, що виключно позивачеві належить обирати спосіб захисту порушеного права, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції з дотримання вимог зазначених норм законодавства та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України задовольнив позовну вимогу про визнання за співвласником ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , господарськими будівлями і спорудами.

В свою чергу, безпідставним є покликання відповідача на сплив позовної давності звернення з позовом до суду позивачки, оскільки відповідно до роз"ясень, які викладені у п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", початок строку позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому слід враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Як зазначено вище, покійний ОСОБА_4 не оспорював право на частку позивачки у спірному будинковолодінні, при цьому із позовними вимогами про поділ майна позивачка не зверталася, відтак відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивачки про визнання права власності на ідеальну частку у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є такими, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк