Провадження № 22-ц/802/1126/21 Категорія: 66 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (колишня адреса вказаного житлового будинку АДРЕСА_2 , у якому проживає вона, її дочка та зять відповідачі по справі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , а також її внуки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Позивач зазначала, що зазначені члени її сім`ї, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_8 постійно порушують умови нормального співжиття, не працюють, зловживають алкогольними напоями, систематично псують жиле приміщення та майно, яке знаходиться у будинку, комунальні послуги не оплачують, а сам будинок перетворили в непридатний для проживання, у зв`язку з чим вона змушена проживати у літній кухні. Крім того, відповідачі неодноразово вчиняли щодо неї протиправні дії, наносили тілесні ушкодження та погрожували, відносно них неодноразові проводилися заходи профілактичного характеру.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виселити їх із вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, а також зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні її позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки суд не врахував того, що надані нею докази у сукупності підтверджують факт систематичного порушення відповідачами правил співжиття, щодо яких працівниками поліції постійно вживалися заходи попередження та громадського впливу, проте вони не дали жодного результату. Наведені нею обставини є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Крім того, суд не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_5 має у спільній сумісній власності квартиру АДРЕСА_3 , у яку він має можливість переїхати проживати зі своєю сім`єю. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 просила її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (колишня адреса вказаного житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 06 лютого 2007 № 55-1 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 лютого 2007 року (а.с.8-9). Позивачу, крім вказаного житлового будинку, на праві власності належить також житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .

Із будинкової книги А № 65173 слідує, що у житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання позивача ОСОБА_1 , її дочки відповідача ОСОБА_3 , яка проживає у ньому від народження як член сім`ї власника жилого будинку, а також дітей останньої ОСОБА_7 , ОСОБА_6 (а.с.10-15).

Відповідач ОСОБА_5 зять позивача, вселився до вказаного жилого будинку як член сім`ї власника та зі згоди ОСОБА_1 . Відповідачі на даний час проживають у вказаному житловому будинку разом з позивачем як члени її сім`ї.

Судом також встановлено, що між сторонами по справі постійно виникають конфлікти, які завершуються викликами поліції.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано інформацію з підсистеми «Єдиний облік» Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» згідно якої зареєстровано близько 35 звернень позивача ОСОБА_1 відносно відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Із зазначеної довідки вбачається, що звернення на лінію «102» зі скаргами щодо відповідачів ОСОБА_1 вчинялися з метою фіксації без жодного подальшого документального оформлення.

Як вбачається з копії постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2020 року у справі № 161/19833/19, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП відносно ОСОБА_3 на підставі ч. 1 п. 7 ст. 247 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду даної справи строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин. Вироком встановлено, що ОСОБА_3 16 грудня 2019 року близько 23 год. 30 хв. в коридорі будинку АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, під час словесного конфлікту з ОСОБА_1 нанесла їй тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Окрім цього з ОСОБА_3 було проведено профілактичні бесіди щодо неприпустимості вчиненні протиправних дій.

Отже, притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, проведення з нею профілактичних бесід, свідчить про застосування до останньої заходів запобігання, а не про систематичне порушення правил співжиття як однієї із двох умов застосування положень ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Крім того, щодо систематичності порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_5 , то судом встановлено, що з ним проводилися профілактичні бесіди працівниками поліції про неприпустимість вчинення протиправних дій та попереджено про відповідальність передбачену ст. 173-2 КУпАП. Доказів подальшої протиправної поведінки ОСОБА_5 , яка б свідчила про порушення правил співжиття останнім, а відтак застосовані до нього заходи громадського впливу дали результат, матеріали справи не містять.

При цьому, встановлено, що в підсистемі «Єдиний облік» Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» зареєстровані повідомлення відповідача ОСОБА_3 відносно позивача ОСОБА_1 .

За наслідками таких звернення постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2020 року, яка набрала законної сили, у справі № 161/2097/20 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП, а саме у тому, що вона 14 січня 2020 року близько 09 год. 00 хв. за місцем проживання вчинила домашнє насильство, відносно доньки ОСОБА_3 психологічного характеру, а саме ображала її нецензурними словами та заважала їй відпочивати.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2020 року у справі № 161/19832/19 провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання з ними в одному помешканні, а заходи запобігання виявилися безрезультатними, а тому їх на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселити без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Так згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, власник житлового будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщення.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 у справі № 295/16994/15-ц.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Встановивши, що наявні у справі докази не свідчать про систематичний характер порушення відповідачами правил співжиття, які роблять неможливим для позивача проживання з ними в одному будинку, а вжиття заходів попередження судом до них не можна вважати такими, що не дали позитивного результату, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 всупереч ст. 81 ЦПК України не довела обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, як це передбачено ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, а тому відмовив у задоволенні її позову про виселення відповідачів із згаданого житлового будинку. При цьому, з наявних у справі доказів не встановлено, і ця обставина не підтвердилася під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, чи стосуються допущені відповідачами порушення правил співжиття та чи мали ці порушення відношення до користування спірним житловим приміщенням.

Крім того, правильним є також висновок суду про те, що у зв`язку із недоведеністю позивачем обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, які тягнуть за собою виселення відповідачів з належного позивачу будинку без надання іншого жилого приміщення, не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки підстави для втрати членом сім`ї власника житла права на користування житлом передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, а позивачем такі підстави не зазначалися у позовних вимогах, як і висновок суду про безпідставність вимоги позивача про зняття з реєстрації неповнолітніх дітей, зважаючи на те, що це призведе до втрати ними права користування житлом, що є неприпустимим.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що ухвалене рішення є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення її позову, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються встановленими судом першої інстанції у цій справі обставинами, нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також висновками Верховного Суду, які викладені у його постанові від 25 квітня 2018 у справі № 295/16994/15-ц.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, які є подібними доводам позовної заяви, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: