Справа № 444/2314/17 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1557/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
Провадження № 22-ц/811/1520/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

при секретарі: Ждан К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та на додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Жовківської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області про визнання недійсною відмови від спадкування за заповітом та частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку у спадщині.

Позов обгрунтовувала тим, що з 1959 року вона перебувала зі спадкодавцем ОСОБА_3 у шлюбі, за час якого вони збудували будинок загальною площею 163,5 кв.м, розташований на АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 07 липня 2000 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано, однак вони продовжували спільно проживати та вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За життя ОСОБА_3 залишив заповіт, яким належне йому майно, на яке він мав право на день смерті, заповів їй, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частках. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася і під впливом ОСОБА_2 погодилася на перехід її частки у майні подружжя дочці. У нотаріальній конторі, до якої звернулася на вимогу ОСОБА_2 , їй надали заяву з друкованим текстом, яку вона підписала, не прочитавши текст. Вважає, що вона не відмовлялася від спадкування за заповітом і продовжувала проживати у спірному будинку. ОСОБА_2 протягом десяти років перебувала за кордогом і після повернення в Україну вигнала її з будинку, мотивуючи бажанням його продати. Після таких дій дочки вона звернулася до нотаріальної контори, де їй пояснили, що у спадковій справі міститься заява про її відмову від спадкування за заповітом, від обов`язкової частки та частки у майні подружжя. Однак наслідки такої відмови їй не було роз`яснено. 18 квітня 2008 року нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку будинку на АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки цього будинку. Видані відповідачу свідоцтва про право на спадщину вважає незаконними. Крім того, зазначила, що прийняттям нотаріальною конторою її заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини порушено її майнові права, тому такий правочин є нікчемним. За таких обставин просила визнати недійсною її відмову від спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 від 28 лютого 2008 року, подану до Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 квітня 2008 року на 2/3 частки будинку на АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 в порядку спадкування після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині 1/3 частки будинку та господарських будівель; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частку будинку на АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 163,5 кв.м, житлова - 60,3 кв.м, і з такою ж частиною господарських будівель.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Жовківської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна відмовлено.

Додатковим рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Жовківської державної нотаріальної контори про визнання недійсною відмови від спадкування за заповітом, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку спадкового майна відмовлено.

Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає оскаржувані судові рішення незаконними, необґрунтованими, такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, постановляючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції не врахував положення ст. 1273 ЦК України, згідно якої спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, та що заява про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3 прийнята нотаріусом майже через чотири роки після смерті спадкодавця. Вважає, що зазначене свідчить про нікчемність поданої нею відмови від спадкування. Зазначає, що вона на день смерті спадкодавця ОСОБА_3 проживала у будинку, вела з ним господарство, а відтак прийняла спадщину. Крім цього, зазначає, що їй не було роз`яснено наслідків відмови від спадкування.

Просить рішення суду та додаткове рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 проти скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення та додаткове рішення суду таким вимогам не повністю відповідають.

Судом установлено, що з 1959 року ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , що стверджено свідоцтвом про шлюб. 07.07.2000 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Встановлено також, що ОСОБА_1 , 1936 року народження, на час відкриття спадщини і на даний час проживає у будинку АДРЕСА_1 , іншого житла не має.

Згідно матеріалів справи чоловік позивача ОСОБА_3 склав заповіт від 22.01.2004, яким належне йому майно, на яке він мав право на день смерті заповів позивачу ОСОБА_1 , дочці ОСОБА_2 та онуці ОСОБА_4 в рівних частинах (а.с.13).

У матеріалах справи міститься заява позивача ОСОБА_1 від 26.02.2008, посвідчена державним нотаріусом Галань О.Я., якою позивач заявляє, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , заявляє також, що їй відомо про зміст заповіту від 22.01.2004, посвідченого нотаріально, однак вона заявляє, що не претендує відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України на частку в спільному майні подружжя та не претендує на обов`язкову частку, також заявляє, що на спадщину не претендує, та від оформлення її відмовляється (а.с.54).

18.04. 2008 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 і складається з трьох кімнат житловою площею 60,3 кв.м, кухні, двох коридорів, кладової, двох підвалів, гаражу, загальною площею 163,5 кв.м (а.с.11).

18.04.2008 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 і складається з трьох кімнат житловою площею 60,3 кв.м, кухні, двох коридорів, кладової, двох підвалів, гаражу, загальною площею 163,5 кв.м (а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу достовірно було відомо про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , зокрема про заповіт, однак остання добровільно та в силу своїх прав та обов`язків відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України у підписаній власноручно письмовій заяві від 26.08.2008 вказала, що на частку в спільному майні подружжя та на обов`язкову частку спадщини не претендує, а також не претендує на спадщину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що дана справа за апеляційною скаргою ОСОБА_3 вже переглядалася апеляційним судом.

Так, постановою Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 жовтня 2018 року і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсною відмову ОСОБА_1 від спадкування за заповітом після ОСОБА_3 від 28 лютого 2008 року, подану до Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 18 квітня 2008 року на 2/3 частки будинку на АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 в порядку спадкування після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині 1/3 частки будинку та господарських будівель.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частку будинку на АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 163,5 кв.м, житлова 60,3 кв.м і з такою ж частиною господарських будівель.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_1 подала до Жовківської державної нотаріальної контори 26 лютого 2008 року, тобто з пропуском визначеного законом шестимісячного строку, тому вказана заява не має юридичного значення та не свідчить про її відмову від належних їй майнових прав на спірне майно в порядку спадкування за заповітом.

Апеляційний суд вважав доведеним проживання позивача у спірному будинку на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки спірного житлового будинку та господарських будівель видане ОСОБА_2 18 квітня 2008 року державним нотаріусом з порушенням норм закону, тому підлягає визнанню недійсним в частині 1/3 частки вказаного будинку.

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року (справа № 444/2314/17, провадження № 61-6342св19) касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Деманджарою Ярославом Пилиповичем на постанову Львівського апеляційного суду

від 12 лютого 2019 року задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами для скасування постанови Львівського апеляційного суду

від 12 лютого 2019 року судом касаційної інстанції зазначено наступне.

«Суди встановили, що ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини 26 лютого 2008 року, а шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув 15 квітня 2004 року.

Отже, спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 протягом встановленого

статтею 1270 ЦК України шестимісячного строку не подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після ОСОБА_3 . Заява, з якою вона звернулася до нотаріальної контори, подана з пропуском шестимісячного строку згідно з частиною першою статті 1273 і статтею 1270 ЦК України, тому не є відмовою від прийняття спадщини, передбаченою статтею 1273 ЦК України.

Встановивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову в частині визнання недійсною відмови

ОСОБА_1 від спадкування за заповітом після ОСОБА_3 від 28 лютого

2008 року, поданої до Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Встановивши, що ОСОБА_1 постійно проживала на час відкриття спадщини зі спадкодавцем на АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач вважається такою, що прийняла спадщину, і, як наслідок, вважав доведеним позов у частині визнання частково недійсним свідоцтва про прийняття спадщини та визнання за позивачем права власності на частку у спадковому майні за заповітом.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини і на час розгляду справи має зареєстроване місце проживання за іншою адресою, тому спадщину не прийняла, відхиляються касаційним судом, оскільки обставини проживання позивача разом зі спадкодавцем на АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини під час розгляду справи судами попередніх інстанцій сторони не заперечували.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 , подаючи заяву про відмову від спадщини, розуміла наслідки такої відмови, що виключає правові підстави для визнання цієї відмови недійсною, відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційний суд задовольнив позов у цій частині з підстав подання ОСОБА_1 заяви з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною першою статті 1273 і статті 1270 ЦК України, і така не є відмовою від прийняття спадщини у розумінні статті 1173 ЦК України.

Разом із цим, особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку.

Так, за правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що перебіг позовної давності розпочався у 2017 році після звернення позивача до нотаріальної контори для отримання інформації про розмір належної їй частки у спадковому майні. У постанові апеляційного суду відсутні посилання на докази, за результатами дослідження яких суд встановив факт звернення ОСОБА_1 до нотаріальної контори у 2017 році та отримання нею інформації про порушення її права, що вважав початком перебігу позовної давності.

У постанові від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження

№ 61-10888св18) Верховний Суд зазначив про необхідність врахування того, що подання до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини передбачає певні активні дії особи, пов`язані із настанням для неї відповідних наслідків, що зазвичай впливають на її майнові права.

Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками.

Отже, з дня звернення до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 могла довідатися про порушення свого цивільного права щодо частки спадкового майна, що залишилось після ОСОБА_3 .

Судами встановлено, що за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернулася до суду у жовтні 2017 року, тобто зі спливом більше ніж дев`яти років після вчинення зазначених нотаріальних дій.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що позовна давність щодо спадкових прав ОСОБА_1 не спливла.

При цьому, звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вважала пропущеною позовну давність та у позовній заяві просила її поновити.

В обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності ОСОБА_1 вказувала, що, звернувшись до нотаріальної контори у серпні 2017 року з метою отримати інформацію про її частку у спадковому майні, вона дізналась про існування заяви про відмову у прийнятті спадщини, підписаної нею внаслідок помилки.

Вказаним обставинам та доводам позивача щодо поважності пропуску позовної давності апеляційний суд не надав належної оцінки, клопотання про поновлення позовної давності не вирішив та не навів у судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення вказаних аргументів позивача і відповідних заперечень відповідачів.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Аналіз наведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності з нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для визначення обставин щодо поважності пропуску позовної давності і вирішення відповідного клопотання сторони. Визнання поважними причин пропуску позовної давності належить до процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій.»

Відповідно до положень ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Тому, враховуючи, що за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернулася до суду лише жовтні 2017 року, тобто зі спливом більше ніж дев`ять років після вчинення зазначених нотаріальних дій, а ії доводи про те, що про оспорювані правочини, вчинені нею (в нотаріальній конторі), вона довідалася лише у серпні 2017 року при зверненні в нотаріальну контору з метою отримання інформації про її частку у спадковому майні, спростовуються матеріалами справи, зокрема, додатками, долученими нею до позовної заяви, а саме - ксерокопіями оригіналів Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2 18.04.2008 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 18.04.2008 року, які не могли бути видані ОСОБА_1 за її заявою нотаріусом при зверненні в нотконтору, колегія суддів приходить до висновку, що наведені позивачем обставини не можуть вважатися поважними причинами пропуску позовної давності.

З наведених мотивів, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довела належними доказами, що строк позовної давності нею пропущено з поважних причин, що є підставою для відмови в позові за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Жовківької держнотконтори про визнання недійсними відмову від спадкування за заповітом, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку спадкового майна відмовити за спливом позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О. М.

Мельничук О. Я.