ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1487/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/5865/19 Категорія: Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 лютого 2021 року, постановлене в складі судді Позарецької С.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Черкаської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого постійного жилого приміщення, повний текст рішення складений 25 лютого 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Черкаської міської ради (з врахуванням поданої 10 червня 2020 року заяви про зміну предмету позову т. 1 а.с. 168) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого постійного жилого приміщення.

Позовна заява обґрунтована тим, що 20 травня 2019 року відбулися електронні торги з реалізації предмета іпотеки, а саме: двокімнатної квартири, загальною площею 48,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_3 . За результатами проведених торгів позивач став переможцем та придбав вказану квартиру.04 червня 2019 року на підставі протоколу приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. видав акт про реалізацію предмета іпотеки.

21 червня 2019 року приватним нотаріусом Черкаського нотаріального округу на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки було видано свідоцтво про право власності, за яким власником квартири став ТОВ «Юрфактор Сервіс».

Згодом було встановлено, що у вказаній квартирі проживають члени сім`ї її колишнього власника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які звільняти житлове приміщення відмовляються.

Проживання відповідачів у вказаній квартирі без відповідної правової підстави чинить перешкоди позивачу в реалізації права власності, а тому відповідачі повинні бути виселені із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Особам, які виселяються із жилого будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Відповідно до акту про реалізацію предмета іпотеки від 04 червня 2019 року на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є.А. перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-207/2011 виданого 16 вересня 2012 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором від 31 липня 2007 року.

Згідно даного договору кредит надавався на придбання нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 .

З огляду на викладене позивач прийшов до висновку, що іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, а тому інше постійне житло громадянам, що мешкають у ньому не надається.

За наведених підстав позивач просив суд, з врахуванням зміненого предмету позову, усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення відповідачів з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного житла.

Ухвалою суду від 31 липня 2019 року у справі залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 (т. 1 а.с.24)

Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Черкаської міської ради (т. 1 а.с.233).

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 15 лютого 2021 року позов задоволено.

Ухвалено усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» у користуванні майном, яке перебуває у власності, шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що квартиру, в якій проживають відповідачі, як члени сім`ї колишнього власника, було придбано за кредитні кошти та надано в якості іпотечного забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника по їх поверненню. Отже у разі звернення стягнення на вказане майно та переходу у зв`язку з цим права власності на нього до нового власника, особи, які проживають у цьому житловому приміщенні, мають бути виселені без надання їм іншого житлового приміщення.

Той факт, що у спірній квартирі після придбання 31 липня 2007 року попереднім власником ОСОБА_3 були 04 лютого 2009 року зареєстровані члени його сім`ї (відповідачі) та набули право проживання в ній, не дає підстав для відмови у задоволенні позову.

Між сторонами не укладений договір користування, в тому числі оренди жилого приміщення. Фактично відповідач разом із малолітнім сином відмовляються залишити жиле приміщення, належне позивачу. Крім того, позивач обґрунтовує порушення свого права користування та розпорядження нерухомим майном тим, що він не має доступу до квартири, не може провести інвентаризацію належного йому майна та, відповідно поставити його на баланс підприємства, здійснити оцінку вартості цього майна, в разі потреби здійснити ремонті роботи, укласти договір оренди з певними особами на право користування квартирою з тим, щоб мати можливість отримувати доходи.

Також у ОСОБА_1 на праві власності є 1/3 частина у іншому нерухомому майні, а тому, на думку суду, вона разом з дитиною можуть реалізувати своє право на проживання у іншому жилому приміщенні. Крім того, батько дитини також несе обов`язок щодо забезпечення дитини житлом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким залишити позов без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачі не є позичальниками за кредитним договором. Згідно висновку ВП ВС від 05 червня 2019 року у справі №543/18788/15-ц до правовідносин між власником жилого приміщення, право якого виникло по результатам проведення прилюдних торгів по продажу вказаного іпотечного майна, та особами, які мають право проживання у ньому, застосовуються положення ст. 109 ЖК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку».

При проведенні прилюдних торгів їх переможця не повідомляли про наявність обтяження майна у вигляді осіб, які мають право ним користуватися. Новий власник майна має захищати своє право шляхом звернення з вимогами до продавця та організатора торгів про відшкодування завданої шкоди.

З урахуванням інтересів малолітнього сина відповідача їх не може бути виселено з житла без надання їм іншого житлового приміщення. Суд не з`ясував причини, через які відповідач не проживає в іншому житловому приміщенні, 1/3 частину якого має у власності. Батько дитини самоусунувся від вирішення питання про забезпечення її житлом та не має наміру надавати будь-яку допомогу у забезпеченні їй гідних умов проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Юрфактор Сервіс» просило суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки воно є законним та належним чином обґрунтованим.

Вказує, що встановивши, що спірна квартира була придбана саме за рахунок кредитних коштів відповідно до кредитного договору від 31 липня 2007 року, повернення якого забезпечувалося іпотекою саме цієї квартири, та в подальшому відбулося звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом примусової реалізації його на електронних торгах, переможцем яких став позивач, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про необхідність застосування до даних правовідносин положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР як існування виняткового випадку, передбаченого вказаними положеннями законодавства щодо виселення громадян без надання іншого житла.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 лютого 2021 року залишено без задоволення, а рішення районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 лютого 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року задоволено частково.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору кредиту від 31 липня 2007 року № 895/06-034-533 ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах безпечності, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 42500 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 29 липня 2022 року (т. 1 а.с. 7-110)

Згідно пункту 1.2 договору кредиту від 31 липня 2007 року № 895/06-034-533 кредит надано позичальнику на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

Вказана квартира є предметом іпотеки, відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору від 31 липня 2007 року № ІД895/06-034-533 (т. 1 а.с. 12).

Пуктом 1.2 вказаного іпотечного договору встановлено, що вартість предмета іпотеки становить 50000 доларів США.

В порушення умов кредитного договору від 31 липня 2007 року № 895/06-034-533 щодо повернення кредиту свої зобов`язання ОСОБА_3 не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту в сумі 59888,98 доларів США, що еквівалентно 478662 гривень 68 копійок.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2012 року (справа № 2/207/11) з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнута вказана заборгованість (т.1 а.с. 184-186).

20 травня 2019 року відбулися електронні торги з реалізації предмета іпотеки квартири АДРЕСА_2 по результатам яких ТОВ «Юрфактор Сервіс» стало переможцем.

04 червня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є. А. на підставі протоколу проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна від 20 травня 2019 року видав акт про реалізацію предмета іпотеки (т. 1 а.с. 6).

21 червня 2019 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондаковою Н. В. на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки було видано свідоцтво про право власності, за яким власником квартири став ТОВ «Юрфактор Сервіс». Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 21 червня 2019 року, про що свідчить витяг № 171213996 (т.1 а.с. 5).

Відповідно до інформації Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 25 липня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у спірній квартирі з 04 лютого 2009 року (т. 1 а.а.22,23).

Третя особа ОСОБА_3 (позичальник за зазначеним кредитним договором) знятий з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Згідно даних свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 230).

За висновком опіки та піклування від 12 лютого 2021 року № 74 останній заперечує проти задоволення позовних вимог у цій справі про виселення, оскільки це позбавить дитину права користування житлом, в якому він проживає з народження та не має іншого житла ( т. 2 а. с. 37-38).

Із викладеного вбачається, що правовідносини, які склались між сторонами у справі регулюються Законом України «Про іпотеку» та ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

В разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору від 31 липня 2007 року № 895/06-034-533 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 42500 доларів США на придбання спірної квартири АДРЕСА_2 .

З пункту 1.2 іпотечного договору, за яким вказана квартира була передана в іпотеку в якості забезпечення вищевказаного кредитного договору вбачається, що її вартість становить 50000 доларів США.

Також, відповідно до доданої до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 24 липня 2007 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) вбачається, що вказана квартира продана за 252500 гривень, що становить еквівалент 50000 доларів США, з яких 37875 гривень, що становить еквівалент 7500 доларів США покупець передав продавцю до підписання цього договору, а решту грошей в сумі 214625 гривень, що становить еквівалент 42500 доларів США на день остаточного рахунку, покупець зобов`язався сплатити не пізніше 25 липня 2007 року.

Таким чином квартира, що була предметом іпотеки придбана не лише за рахунок кредиту (42500 доларів США - сума отриманого кредиту, а 50000 доларів США- вартість квартири), і, відповідно, виселення з такого будинку проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР вказується в рішенні суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок суду першої інстанції про придбання спірної квартири лише за рахунок отриманих кредитних коштів, наслідком чого є виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звернувшись до суду з цим позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» пред`явило вимогу про виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення всупереч положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР, тому апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про виселення відповідачів слід відмовити.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача. При поданні апеляційної скарги скаржником було сплачено у встановленому законом розмірі 2894 гривні судового збору (т. 2 а. с. 68) та при поданні касаційної скарги 3842 гривні (т.3 а.с.1).

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс», з останнього на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у виді судового збору в розмірі 6736 гривень.

ОСОБА_1 подано заяву про відшкодування понесених нею витрат на професійну правничу (правову допомогу) у даній справі.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу понесених ОСОБА_1 нею надано договір про надання правничої (правової) допомоги № 10 від 02 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Гарнагою І.Ю. зі змінами від 11 січня 2021 року; додатки до договору про надання правничої (правової) допомоги № 10 від 02 липня 2020 року, в яких вказано визначений розмір гонорару за складення касаційної скарги - 3000 гривень та за складення заяв про відшкодування витрат на правничу допомогу та про приєднання письмового доказу до матеріалів справи, консультування клієнта з предмета апеляційної скарги 2700 гривень; детальні описи робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; докази на підтвердження вчинення оплат-квитанція про сплату гонорару від 06 квітня 2021 року (3000 гривень); квитанція про сплату гонорару від 17 вересня 2021 року (2700 гривень).

Проти стягнення заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу ТОВ «Юрфактор сервіс» подало заперечення суть якого зводиться до того, що з доказів які підтверджують вартість правничої допомоги, а саме з додатку №4 від 6 квітня 2021 року вбачається, що він був складений за послугу щодо складання касаційної скарги, ще до того як була ухвалена постанова Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року що викликає сумнів у достовірності та реальності понесених витрат.

Щодо витрат на правничу допомогу в розмірі 2700 гривень, то подані відповідачем докази не містять детального опису витраченого часу, або фіксованого розміру щодо кожної із трьох визначених правових послуг, а подання заяви про відшкодування витрат на правову допомогу не може бути послугою із надання такої допомоги.

Вирішуючи спір в цій частині суд, виходить з того, що дійсно з додатку №4 до договору про надання правничої допомоги та квитанції про сплату гонорару вбачається, що ці документи датовані 6 квітнем 2021 року і стосуються складання касаційної скарги на постанову Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року. Однак така послуга не могла бути надана , оскільки постанови Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, на час надання послуги, не існувало.

Тому в цій частині відповідач не довела реальність та дійсності наданої правничої допомоги на суму 3000 гривень.

Разом з тим, відповідач довела надані послуги, їх розмір та реальність які зазначені в додатку до договору №7 на суму 2700 гривень, а тому ці витрати підлягають стягненню з позивача.

Суд першої інстанції вказаних обставин справи не врахував та помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Черкаської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого постійного жилого приміщення відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені у виді судового збору в розмірі 6736 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2700 гривень, а всього 9436 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 7 жовтня 2021 року.

Судді