ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року

м. Чернівці

справа № 718/599/20

провадження 22-ц/822/757/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Литвинюк І.М., Одинака О.О.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 червня 2021 року, головуючий у першій інстанції Мізюк В.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у березні 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики 1 серпня 2018 року.

ОСОБА_2 вчинено розписку, за якою ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 22500 грн., а також 5 тон зерна в грошовому еквіваленті 20000 грн. за земельні паї, ОСОБА_1 сплачено земельний податок в сумі 745 грн. 60 коп., ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 43245 грн. 60 коп. до 22 березня 2020 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не повернуто грошові кошти, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 43245 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 червня 2021 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 43245 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, надання ОСОБА_2 у користування ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, підписання ряду документів, не отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів, не вчинення ОСОБА_2 розписки.

Вказує на те, що розписка не містить зазначення про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів.

Натомість, отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 5 тон зерна за земельні паї та здійснення ОСОБА_1 сплати земельного податку в сумі 745 грн. 60 коп. свідчить про виконання угоди між ОСОБА_2 від ОСОБА_1 про користування земельною ділянкою

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Вважає недоведеним існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інших правовідносин не за договором позики, правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з користування земельною ділянкою не мають значення для справи.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції керувався положеннями, ч.1 ст.202, ч.1 ст.207, ч.1,2 ст.599, ч.2 ст.545, ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047, ч.1 ст.1049 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 на стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики в сумі 43245 грн.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на невиконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення грошових коштів за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позики від 1 серпня 2018 року, наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки ОСОБА_2 від 1 серпня 2018 року, висновок експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами судової почеркознавчої експертизи від 14 січня 2021 року №5978, за яким підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від його імені із зазначеною датою складання 01 серпня 2018 року, яка розташована і закінчується, відповідно словами: «Розписка Я, ОСОБА_2 позичив…, … гарантую земельними паями. 01 серпня 2018 року /підписи/ ОСОБА_2 ОСОБА_1 » виконаний ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає в частині.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики 1 серпня 2018 року.

ОСОБА_2 вчинено розписку, за якою ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 22500 грн., а також 5 тон зерна в грошовому еквіваленті 20000 грн. за земельні паї, ОСОБА_1 сплачено земельний податок в сумі 745 грн. 60 коп., ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 43245 грн. 60 коп. до 22 березня 2020 року.

ОСОБА_2 не повернуто ОСОБА_1 грошові кошти.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

До матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_2 від 1 серпня 2018 року (а.с.93).

За змістом наведеної розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 22500 грн., а також 5 тон зерна в грошовому еквіваленті 20000 грн. за земельні паї, ОСОБА_1 сплачено земельний податок в сумі 745 грн. 60 коп. за паї, ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 43245 грн. 60 коп. до 22 березня 2020 року.

Отже, розписка, складена ОСОБА_2 1 серпня 2018 року, містить вказівку на те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 5 тон зерна в грошовому еквіваленті 20000 грн. за земельні паї, ОСОБА_1 сплачено земельний податок в сумі 745 грн. 60 коп. за паї, ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти, в тому числі в сумі 20745 грн. 60 коп. до 22 березня 2020 року.

З огляду на наведене розписка ОСОБА_2 від 1 серпня 2018 року не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 20745 грн. 60 коп., не підтверджує факт передачі коштів.

За таких обставин правовідносини сторін виникли з договору, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 5 тон зерна в грошовому еквіваленті 20000 грн. за земельні паї, ОСОБА_1 сплачено земельний податок в сумі 745 грн. 60 коп., ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 20745 грн. 60 коп. до 22 березня 2020 року.

Ураховуючи викладене, у матеріалах справи відсутні докази виникнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правовідносин з договору позики в цій частині.

За обставин, що ОСОБА_2 згідно з розпискою від 1 серпня 2018 року лише зобов`язався повернути ОСОБА_1 кошти, суд першої інстанції дійшов висновку про існування між сторонами правовідносин за договором позики в частині отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 5 тон зерна в грошовому еквіваленті 20000 грн. за земельні паї, сплати ОСОБА_1 земельного податку в сумі 745 грн. 60 коп. за паї на порушення норм матеріального права.

При цьому судом першої інстанції не досліджено реальну природу правовідносин між сторонами, не враховано, що згідно з розпискою волевиявлення ОСОБА_2 було спрямоване на отримання 5 тон зерна в грошовому еквіваленті 20000 грн. за земельні паї, сплату ОСОБА_1 земельного податку в сумі 745 грн. 60 коп. за паї.

Водночас, не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на не отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в сумі 22500 грн.

Розписка ОСОБА_2 від 1 серпня 2018 року містить відомості про те, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 22500 грн із зобов`язанням повернення без зазначення інших підстав, зокрема, за земельні паї.

Встановивши, що розпискою ОСОБА_2 від 1 серпня 2018 року підтверджується не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 віл ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 22500 грн. із зобов`язанням повернути їх, суд першої інстанцій зробив обґрунтований висновок про недоведеність не отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 22500 грн.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

ОСОБА_2 не спростовано презумпцію правомірності правочину, не оспорено вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики від 1 серпня 2018 року.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною першою, другою статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Будь-яких доказів безгрошовості позики (письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису тощо) ОСОБА_2 до суду першої інстанції не надано.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За розпискою ОСОБА_2 від 1 серпня 2018 року сторонами погоджено строк повернення грошових коштів 22 березня 2020 року.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої, другої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

У матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення позики в сумі 22500 грн.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 22500 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 червня 2021 року підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 20745 грн. 60 коп. слід відмовити.

Судові витрати

Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково, у розмірі 22500 грн., що становить 52,02 %.

ОСОБА_1 понесено судові витрати у зав`язку з розглядом справи у розмірі 2840 грн. 80 коп.( 840 грн. - судовий збір за подання позовної заяви, відповідно квитанції про сплату судового збору Акціонерного товариства «Ощадбанк» №76 від 30 березня 2020 року та 2000 грн. витрати на правову допомогу, відповідно до квитанції від 30 березня 2020 року)

ОСОБА_2 сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 1362 грн. відповідно квитанції Акціонерного товариства «Ощадбанк» №2 від 22 червня 2021 року.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 437 грн. 05 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 1040 грн. 60 коп., а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 605 грн.

Відповідно до ч. 11ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судові витрати в сумі 872 грн. 65 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 червня 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позику в сумі 22500 грн.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 20745 грн. 60 коп. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 872 грн. 65 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 7 жовтня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді І.М. Литвинюк

О.О. Одинак