Номер провадження: 22-ц/813/4752/21
Номер справи місцевого суду: 495/8219/18
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,в якому з урахуванням неодноразових уточнень (Том І: а.с. 2-4,78-80, 129-133), просила суд:

-встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 04.02.2013 року по 28.03.2018 року;

-визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, червоного кольору та земельну ділянку, площею 0,084 га, кадастровий номер :04:001:0516, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину: транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, червоного кольору та земельну ділянку, площею 0,084 га, кадастровий номер :04:001:0516, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів понесені сцдові витрати на її користь.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна - відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 провстановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , посилаючись на її необгрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2019 року - без змін (Том ІІ: а.с. 62-75).

В судове засідання, призначене на 23.09.2021 року з`явилися: представники апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5

ОСОБА_3 до суду не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені прочас і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знаходились у стосунках та проживали разом у будинку АДРЕСА_2 , належному на праві приватної власності ОСОБА_1 . Відповідно до довідки №601 ЖЕО-1 від 30.07.2018 року у 2003 році ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання за вказаною адресою (а.с. 10).

Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого місце проживання ОСОБА_4 : АДРЕСА_2 (а.с. 16).

29.03.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстували шлюб (а.с. 8).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.10.2014 року серії ЕЕК 685092 ОСОБА_4 15.09.2014 року зареєстрував право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:001:0516. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видавник: Реєстраційна служба Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

Відповідачі по справі є дітьми ОСОБА_4 , що не заперечується позивачем, а отже є спадкоємцями першої черги останнього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що наведені позивачем підстави у позові та надані нею докази не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя, наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірної земельної ділянки за їх спільні сумісні кошти або спільною працею, а тому суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість та недоведеність.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та факчтиним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази:

-ведення спільного господарства,

-наявності у сторін спільного бюджету,

-проведення спільних витрат,

-придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання, виконання взаємних прав та обов`язків.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, в тому числі Постанові ВП ВС від 03.07.2019 року по справі №544/8023/15-ц, в якій зазначено, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3,74 СК України).

Судовим розглядом справи встановлено, що предметом позовних вимог є встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з з 04.02.2003 року по 28.03.2018 рік.

Встановлення вказаного факту необхідно позивачу для визнання майна, придбаного ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - спільною сумісною власністю в порядку ст. 74 СК України та визнання права власності на 1/2 частину цього майна.

Судом також встановлено, що померлий ОСОБА_4 дійсно проживав разом із позивачем у належному їй будинку та з 2003 року був зареєстрований у вказаному будинку.

При цьому факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом та мали стосунки визнається відповідачами та підтверджується свідками, як з боку позивача так і з боку відповідача.

Однак, як вірно встановлено судом, один лише факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за однією адресою та реєстрація місця проживання ОСОБА_4 у будинку, належному на праві власності позивачу не є достатнім та беззаперечним доказом спільного їх проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки позивачкоЮ ОСОБА_1 не було надано суду доказів щодо ведення нею та ОСОБА_4 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання останніми майна в інтересах сім`ї, тобто наявності між ними усталених відносин, які притаманні подружжю, що підлягає обов`язковому встановленню при доведенні факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Окрім того, як вірно встановлено судом, згідно позовних вимог позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_4 саме з 04.02.2003 року, однак позивач не обгрунтувала, чому вона вважає, що факт спільного проживання почався саме з 04.02.2003 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 неодноразово уточнювались, у тому числі щодо періоду протягом якого, за її твердженнями, вона проживала спільно із ОСОБА_4 , зокрема:

- згідно первісного позову, позивач просила суд встановити факт проживання разом із ОСОБА_4 в період з 16.07.2003 року по 20.06.2018 року (Том І: а.с. 2-4);

- згідно уточненого позову позивач просила суд встановити факт проживання разом із ОСОБА_4 в період з 16.07.2003 року по 28.03.2018 року (Том І: а.с. 77-80):

- згідно апеляційної скарги позивач просить суд встановити факт проживання разом із ОСОБА_4 в період з 01.01.2004 року по 28.03.2018 року (Том ІІ: а.с. 20-28).

Також, як встанолвено матеріалами справи, допитані у суді першої інстанції свідки: ОСОБА_8 (а.с. 242), ОСОБА_9 (а.с. 239), ОСОБА_3 (а.с. 237), ОСОБА_10 (а.с. 232), пояснили, що ОСОБА_4 проживав у ОСОБА_1 періодично, а не постійно, оскільки часто проживав у батьків, у сина та у колишньої дружини ОСОБА_8 .

Судом також вірно встановлено, що матеріали справи не містять доказів ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільного бізнесу та наявності у них спільного бюджету. Допитані у суді першої інстанції свідки: ОСОБА_11 (а.с. 224), ОСОБА_10 (а.с. 232), ОСОБА_12 (а.с. 235); ОСОБА_3 (а.с. 237), ОСОБА_9 (а.с. 239), ОСОБА_8 (а.с. 242), ОСОБА_13 (а.с. 244) також пояснили, що померлий ОСОБА_4 вів бізнес із сином, а спільного з ОСОБА_1 бізнесу у останнього не було.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнаня спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 транспортного засібу Mercedes-Benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, червоного кольору та земельної ділянки, площею 0,084 га, кадастровий номер :04:001:0516, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , то апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині, що жодного належного та допустимого доказу набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності на вказані транспортний засіб та на земельну ділянку спільною працею та за спільні кошти позивачем надано суду не було.

Більш того, матеріали справи взагалі не містять інформації на підтвердження того, що транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, червоного кольору належав на праві власності ОСОБА_4 .

Так, заперечуючи проти задоволення позову, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 посилався на те, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транпсортного засобу Mercedes-Benz Vito 115 CDI, р.н. НОМЕР_3 , власником цього транпосртного засобу є ОСОБА_14 . Дата реєстрації права власності: 04.04.2018 року (том І: а.с. 57). Тобто, ОСОБА_4 відчужив належний йому автомоібль 04.04.2018 року ще до своєї смерті, а тому у позивачки відсутні будь - які правові підстави претендувати на цей автомоібль.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням вищевикладенного, апеляційний суд погоджується із висновоком районного суду про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що проживала із ОСОБА_4 однією сімєю як чоловік і дружина, разом купували необхідні для життя речі, побутову техніку, будівельні матеріали, транспортні засоби та нерухоме майно.

Проте, вказані доводи апелянта є необгрунтованими, з огляду на те, що в порушення с.1 ст. 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу того, що вона дійсно проживала однією сімєю з померлим ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Більш того, описуючи фактичні обставини справи у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 сама зазначає, що коли ОСОБА_4 захворів на тяжку хворобу, аби не залишатися наодинці, (коли вона бігала доглядати свого хворого після інсульту лежачого батька), ОСОБА_4 знаходився у свого сина.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідків зі сторони відповідача, та проігнорував пояснення свідків зі сторони позивача, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд навів у рішенні узагальнені пояснення кожного свідка і дав їм оцінку, та колегія суддів погоджується із такою оцінкою суду першої інстанції і вважає її правильною, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину майна - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда