Справа № 352/1857/18
Провадження № 22-ц/4808/272/21
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

секретаря Пацаган В.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Ружицького В.В.

представників: Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Гоголь В.В.;

Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади Устинського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 16 грудня 2020 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,ухвалене в складі судді Струтинського Р.Р. у м.Івано-Франківськ, повне судове рішення складено 22 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року прокуратура Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади звернулась у суд із позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовував тим, що рішенням Тисменицького районного суду від 11 лютого 2016 року визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані ОСОБА_3 , а саме серії ЯМ№749646 на земельну ділянку площею 0,2001 га, кадастровий номер 25881100:07:001:0855, серії ЯМ № 749647 на земельну ділянку, площею 1,1121 га, кадастровий номер 25881100:07:001:0856 та серії ЯМ №749648 на земельну ділянку площею 0,4101 га кадастровий номер 25881100:07:001:0875 в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району для ведення особистого селянського господарства. Також зобов`язано ОСОБА_3 повернути Загвіздянській сільській раді ці земельні ділянки. У ході виконання судового рішення було з`ясовано, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875. Остання 12 червня 2013 року поділила вказану земельну ділянку на дві земельні ділянки площею 0,205 га з кадастровим номером :07:001:0868 та площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867, яку в подальшому відчужила ОСОБА_4 . Посилаючись на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0875 вибула з власності Загвіздянської сільської ради поза її волею, позивач на підставі статті 388 ЦК України просив витребувати із володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади земельну ділянку площею 0,205 га з кадастровим номером :07:001:0868.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 27 жовтня 2020 року до участі у справі в якості правонаступника позивача Прокуратури Івано-Франківської області залучено Івано-Франківську обласну прокуратуру.

Рішенням Тисменицького районного суду від 16 грудня2020 року позов задоволено. Витребувано на користь держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,205 га з кадастровим номером :07:001:0868. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури 2472,09 (дві тисячі чотириста сімдесят дві) грн. 10 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0875 вибула з комунальної власності територіальної громади с. Загвіздя на підставі розпорядження Тисменицької РДА, яке визнано недійсним у судовому порядку, без волі територіальної громади с. Загвіздя на таке вибуття. Атому наявні підстави для витребування спірної земельної ділянки у відповідача. При цьому суд поновив строк звернення до суду, оскільки такий строк пропущений з поважних причин.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поважність причини пропуску строків позовної давності. При цьому не враховано, що матеріалами справи підтверджено, що про обставини продажу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 ОСОБА_1 , яка в подальшому поділила її на дві, в тому числі спірну земельну ділянку, прокуратурі та Загвіздянській сільській раді стало відомо ще у 2014 році під час досудового розслідування кримінального провадження №0000378. Так, у рамках цього провадження ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду від 28 квітня 2014 року накладено арешт на декілька земельних ділянок в урочищі «Рінь» с. Загвіздя, в тому числі і на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0868. Постановою прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області Присяжнюка В.Я. від 30 січня 2015 року кримінальне провадження закрито. Зі змісту постанови та враховуючи встановлені в ході провадження обставин вбачається обізнаність органу місцевого самоврядування про порушення його права на спірну земельну ділянку. Окрім того, сільська рада повинна була здійснювати контроль за передачею земель у приватну власність. Також звертає увагу, що клопотання про поновлення строку позовної давності подано органом місцевого самоврядування, а не Івано-Франківською обласною прокуратурою, яка має статус позивача у цій справі.

Поза увагою суду залишена і та обставина, що фактичною підставою для скасування розпорядження Тисменицької РДА, згідно якого ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею, 04101 га стала невизначеність двох публічних, державних органів щодо наявності повноважень на розпорядження землею. Відтак, враховуючи вимоги статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, висновків Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 липня 2003 року №44277/98, допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи самі по собі не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, та більше того, якщо власник за відповідним правочином змінився і набув статус добросовісного набувача. Також, на думку апелянта, у прокурора були відсутні правові підстави для звернення до суду в інтересах органу місцевого самоврядування.

У відзивах на апеляційну скаргу Івано-Франківська прокуратура від 22 січня 2021 року та від 20 січня 2021 року Загвіздянська сільська рада вказують, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів учасників справи, поданих доказів, що мають значення для справи. Зокрема відзиви мотивовані тим, що при розгляді справи №352/1402/15-ц не було відомо про відчуження та поділ земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0875. Будь-яка інформація про зміну власника до сільської ради не надходила, а прокуратурою правомірність зміни власника земельної ділянки не перевірялась. Не повідомив про таку обставину і відповідач ОСОБА_3 . Відповідно лише в ході виконання рішення Тисменицького районного суду від 11 лютого 2016 року було встановлено факт відчуження земельної ділянки ОСОБА_1 . Загвіздянська сільська рада не була заявником чи потерпілим у кримінальному провадженні №0000378. Відтак їй не було відомо про хід цього провадження.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів .

Представники Івано-Франківської обласної прокуратури, Загвіздянської сільської ради доводів апеляційної скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0875 вибула з комунальної власності територіальної громади с. Загвіздя на підставі розпорядження Тисменицької РДА, яке визнано недійсним у судовому порядку, без волі територіальної громади с. Загвіздя на таке вибуття. А тому наявні підстави для витребування спірної земельної ділянки у відповідача. При цьому суд поновив строк звернення до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Тисменицького районного суду від 11 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 14 квітня 2016 року, задоволено позов першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Загвіздянської сільської ради. Визнано недійсними розпорядження Тисменицької РДА № 1043 від 22 листопада 2012 року «Про надання дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та № 1188 від 28 грудня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність ОСОБА_3 ». Визнано недійсними видані ОСОБА_3 державні акти, а саме: ЯМ № 749646 від 28 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2001 га з кадастровим номером :07:001:0855, ЯМ № 749647 від 28 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 1,1121 га з кадастровим номером :07:001:0856, ЯМ № 749648 від 29 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875. Також зобов`язано повернути Загвіздянській сільській раді: ОСОБА_3 - земельні ділянки з кадастровими номерами :07:001:0856 та :07:001:0875, а ОСОБА_5 - земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0855 в урочищі «Рінь» Загвіздянської сільської ради Тисменицького району (а.с.7-11).

Цим рішенням встановлено незаконність вибуття земельних ділянок, в тому числі, земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875, з комунальної власності територіальної громади с. Загвіздя Тисменицького району без згоди Загвіздянської сільської ради та не з її волі.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року відчужив ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

ОСОБА_1 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу (об`єднання) земельної ділянки від 12.06.2013 р. розділила земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 на дві земельні ділянки: площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867 та площею 0,205 га з кадастровим номером :07:001:0868. При цьому ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності від 12.06.2013 р. на поділені земельні ділянки, зокрема на земельну ділянку площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867.

Суд першої інстанції, встановивши, що Загвіздянською сільською радою об`єднаної територіальної громади рішення про передачу спірної спірна земельна ділянка площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867 у складі земельної ділянки площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 із земель комунальної власності територіальної громади у приватну власність чи будь-якої іншої особи не приймала, земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади Загвіздянської сільської ради Тисменицького району не з волі громади, а іншим шляхом, а саме: на підставі розпоряджень Тисменицької РДА, яке було згодом скасовано.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з тим, що задоволення вимоги позивача про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_1 як особи, за якою зареєстрована спірна земельна ділянка, вказаного нерухомого майна.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що прокуратурі та Загвіздянській сільській раді про порушення права на спірну земельну ділянку стало відомо ще у 2014 році під час досудового розслідування кримінального провадження №0000378, тому ними пропущено позовну давність з огляду на таке.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Установлено, що до ухвалення рішення Тисменицького районного суду від 11 лютого 2016 року, яким зобов`язано ОСОБА_3 повернути Загвіздянській сільській раді земельні ділянки з кадастровими номерами :07:001:0856 та :07:001:0875 не було відомо про відчуження останнім на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875, яка в подальшому покупцем на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу (об`єднання) земельної ділянки від 12.06.2013 р. розділила земельну ділянку площею 0,4101 га з кадастровим номером :07:001:0875 на дві земельні ділянки: площею 0,2051 га з кадастровим номером :07:001:0867 та площею 0,205 га з кадастровим номером :07:001:0868.

Будь-яка інформація про зміну власника до сільської ради не надходила. Спірна земельна ділянка не використовується. Крім цього, сільська рада не була учасником кримінального провадження № 0000378.

Частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18): позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Крім того, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом першої інстанції встановлено, що про порушене право держави в особі Загвіздянської сільської ради об`єднаної територіальної громади на спірну земельну ділянку прокурору було відомо на час прийняття 31.01.2015 року постанови про закриття кримінального провадження. Однак, щодо відчуження ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2013 року ОСОБА_1 цієї земельної ділянки, прокурору стало відомо у 2016 року під час виконавчого провадження щодо неповернення продавцем Загвіздянській сільській раді спірної земельної ділянки. Отже, суд першої інстанції правильно поновив прокурору позовну давність, оскільки такий строк ним пропущено з поважних причин.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, розглянуто заяву у відповідності до норм матеріального права, прийнято обґрунтоване рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для справи, тому підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.Рішення Тисменицького районного суду від 16 грудня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 18 жовтня 2021 року.

Судді: В.Д. Фединяк

О.В.Пнівчук

О.О.Томин