РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 559/261/21

Провадження № 22-ц/4815/1068/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Штогрін Вікторією Святославівною на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 травня 2021 року (ухвалене у складі судді Панчука М.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.05.2004 між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, актовий запис №104. Від спільного подружнього життя у них народилися двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 07.05.2012 рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області шлюб між ними було розірвано та вирішено дітей залишити проживати з матір`ю. Після розлучення діти проживали разом із ОСОБА_2 .. Проте, з 2014 року діти почали проживати з ним за адресою АДРЕСА_1 . 12.08.2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з передачею права власності на квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Відповідно до даного договору було припинено стягнення з нього аліментів на утримання дітей, а останні стали власниками квартири АДРЕСА_2 по 1/2 частці кожен. ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_3 . Відповідачка ОСОБА_2 з 2014 року постійно проживає та працює в м. Київ, фактична її адреса проживання невідома. Також факт перебування ОСОБА_2 в м. Києві підтверджується тим, що вона є керівником, власником або співвласником декількох товариств. 20.02.2018 року ОСОБА_2 , не повідомивши ні його, ні власників квартири - дітей, зареєструвала свою матір ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 . Станом на 10.12.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: власник ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; співвласник ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; він - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Проте, з 20.02.21 року і по сьогоднішній день ОСОБА_3 за вказаною адресою ніколи не проживала і не мала наміру проживати. ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 та постійно там проживає. Відповідно до актів про не проживання від 07.03.2018, 07.06.2018, 30.12.2020, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 з квітня 2017 року, а ОСОБА_3 з лютого 2018 року не оплачують комунальні послуги за квартиру, а також не несуть будь-яких інших витрат по утриманню квартири, так як у ній не проживають. Відповідно до довідки №6 від 21 січня 2021 року та довідки-розрахунку за послуги надані в період з серпня 2017 року по грудень 2020 року, виданих ТзОВ "Житловик-Дубно", зазначено, що станом на 01.01.2021 заборгованість за надані ТзОВ "Житловик-Дубно" послуги за адресою АДРЕСА_3 становить 6884,22 грн.. Також в період 2017-2018 років за місцем реєстрації ОСОБА_2 надходили вимоги, претензії про повернення боргів, повідомлення про розшук боржника та його майна від різних фінансових установ. Зазначає, що діти, які є власниками квартири, коли бачили дані листи починали хвилюватись про те, чи не заберуть у них їхню квартиру за борги мами - ОСОБА_2 .. Всі витрати по утриманню квартири лягають на власників квартири. Так як діти проживають з ним, тому він, як їх законний представник, має нести всі витрати по утриманню квартири. Такими діями відповідачів порушуються права та інтереси його і дітей, у зв`язку з чим він змушений захищати їх інтереси шляхом звернення до суду із вказаним позовом.

Просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як члени сім`ї власників приватної квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в інтересах яких діє батько, як законний представник, втратили право на користування нею у зв`язку з фактичною відсутністю їх за місцем реєстрації більше року.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 адвокат Штогрін В.С. оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що з 2017 року через відсутність можливості працевлаштування за місцем проживання/реєстрації була вимушена поїхати працювати до м. Києва. Зауважує, що не проживає у спірній квартирі не з власної волі. Протягом 2017-2018 років ОСОБА_1 перешкоджав їй у цьому, що було зафіксовано відповідними зверненнями до правоохоронних органів. Звертає увагу на відсутність у неї жодного нерухомого майна, яке б належало їй на праві власності, а зареєстроване місце проживання фактично є її єдиним житлом, у якому вона має намір проживати. Вважає, що позивачем не доведено факт її відсутності у спірній квартирі без поважних причин та відповідно втрату в неї інтересу до даного житлового приміщення. Також покликається на те, що місцевим судом не враховані положення статті 8 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не надано оцінку чи заявлене позивачем втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині заявлених до неї позовних вимог, ухваливши нове рішення, яким в задоволенні позову у цій частині відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо ОСОБА_3 не оскаржується, а тому у цій частині апеляційним судом не переглядається.

Судом встановлено, що 07 травня 2012 року рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 27 травня 2004 року, актовий запис №104 та вирішено дітей залишити проживати з матір`ю.

Від спільного подружнього життя у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно рішення Дубенського міськрайонного суду від 27.05.2019 року визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

12 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з передачею права власності на квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.В. Відповідно до даного договору було припинено стягнення з ОСОБА_1 на користь дітей аліментів, а діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стали власниками квартири АДРЕСА_2 по 1/2 частці кожен.

ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 з 01 червня 2012 року.

Відповідно до актів про не проживання від 13.07.2017, 13.09.2017, 14.11.2017, 11.01.2018, 07.03.2018, 07.06.2018, 30.12.2020 встановлено, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_3 .

З 2017 року ОСОБА_2 проживає та працює у м. Києві, що останньою не заперечується та підтверджується відповідними поясненнями, які наведені у поданій нею апеляційній скарзі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є співвласником та керівником ТзОВ «Кепітал Голд Груп», що знаходиться в м. Київ, вул. Червоноармійська, 13; ТзОВ «Сіті Голд Груп», що знаходиться в м.Київ, вул. І.Кудрі, 39; власником та керівником ТзОВ «Рабаз Агро», що знаходиться в с.Ворсівка Малинського району Житомирської області; ТзОВ «Профі Консалт Центр», що знаходиться в м. Київ, вул. Тергенєвська, 38; ТзОВ «Батер Компані», що знаходиться в м.Київ, вул. Глибочицька, 72; ТзОВ «Неомедик», що знаходиться в м. Київ, вул. Сагайдачного, 10/5 Б; керівником ТзОВ «Миринда Плюс», що знаходиться в м. Київ, вул. Грушевського, 28/2, прим. 43.

ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується інформацією з ДРРП №241594225 від 25.01.2021.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Зокрема, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації.

У відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання.

ОСОБА_2 , як член сім`ї власників спірної квартири, втратила право на користування нею, у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації більше року, що нею ж не заперечується.

Її покликання на те, що вона не проживає у спірній квартирі не з власної волі та була вимушена виїхати до м. Києва з метою працевлаштування не заслуговують на увагу.

Проживання в іншій місцевості у зв`язку з роботою не є поважною причиною, у розумінні ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки це не ґрунтується положеннях Закону України "Про вільне пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 283/1443/16-ц (провадження № 61-749св18).

У матеріалах справи відсутні докази про наявність із власниками квартири будь-яких домовленостей щодо збереження за ОСОБА_2 права на користування нею у разі її відсутності.

Твердження, що ОСОБА_1 протягом 2017-2018 років чинив ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням не доведені належними та допустимими доказами. Самі по собі звернення до правоохоронних органів з даного приводу є недостатніми для встановлення такого факту, оскільки дані звернення не були предметом розгляду справ в адміністративному чи кримінальному провадженні. Відповіді на ці звернення надавалися в порядку звернення громадян. Відсутні будь-які рішення щодо притягнення винних осіб за дії щодо перешкоджання у користуванні ОСОБА_2 спірною квартирою.

Крім того, було встановлено, що в провадженні Дубенського міськрайонного суду знаходилася цивільна справа № 559/2318/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловими приміщеннями шляхом вселення. Однак, ухвалою цього суду від 14.06.2019 року даний позов було залишено без розгляду через повторну неявку позивачів у судове засідання.

Дана обставина, на переконання апеляційного суду, свідчить про відсутність сталого інтересу ОСОБА_2 до спірного житлового приміщення.

Згідно довідки № 6 від 21 січня 2021 року та довідки-розрахунку за послуги, надані в період з серпня 2017 року по грудень 2020 року, виданих ТзОВ "Житловик-Дубно", станом на 01.01.2021 заборгованість за надані ТзОВ "Житловик-Дубно" послуги за адресою: АДРЕСА_3 становить 6884,22 грн..

У зв`язку з тим, що відповідачі не знімаються із реєстраційного обліку у спірній квартирі, сторона позивача вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю зареєстрованих осіб і позбавлена можливості вільно розпоряджатися своєю власністю.

За змістом ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність та пропорційність.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 цього Кодексу).

Згідно пункту 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» встановлено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Верховний Суд у своїй постанові від 15 січня 2020 року в справі №754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

З огляду на вищенаведені обставини, враховуючи співрозмірність та баланс інтересів між правом неповнолітніх, законних власників спірної квартири, реалізувати своє право власності у повному об`ємі, висловлену ними позицію щодо даного позову та правом ОСОБА_2 на користування цією квартирою, яка будучи її колишнім співвласником за власної волі відчужила її на користь останніх, більше чотирьох років не проживає у ній, а встановлені судом обставини свідчать про формальний її інтерес до цього житла, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 підлягає визнанню такою, що втратили право на користування спірною квартирою. При цьому, апеляційним судом враховується, що спірна квартира не являється єдиним житлом ОСОБА_2 , оскільки її матір є власником житлового будинку.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Штогрін Вікторією Святославівною залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 01 жовтня 2021 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.