ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2248/21 Номер провадження 22-ц/814/1909/21Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

за участю секретаря: Міщенко Я. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відозв`язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Мегабанк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року у складі судді Кузіної Ж. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними в частині певних пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до АТ «Мегабанк», який мотивовано тим, що 22.01.2019 між нею та АТ «Мегабанк» укладено кредитний договір № 7-224-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами), відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти на споживчі цілі в розмірі 28 026,91 грн, на строк з 22.01.2019 до 21.01.2022.

Пункти договору 2.8., 3.2.3., 4.4., 6.3. та п. 7.4 Графіку платежів містять зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,15% від суми кредиту щомісячно, що становить 882,85 грн.

За період часу з 22.01.2019 по 21.03.2021 вона сплатила банку 18 539,85 грн, які банком зараховані в рахунок погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Вважає, що їй було встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, тому такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають визнанню недійсними.

Посилаючись на вказане, просила суд визнати недійсним з моменту укладення пункт 2.8. кредитного договору № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Мегабанк»; визнати недійсними з моменту укладення пункти 3.2.3., 4.4., 6.3. кредитного договору № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Мегабанк», в частині встановлення нарахування та обов`язку сплачувати кредитодавцю комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн; визнати недійсним з моменту укладення пункт 7.4 Додатку № 1 до кредитного договору № 7-224-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019 Графіка платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит в частині встановлення та нарахування комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн; зобов`язати АТ «Мегабанк» зарахувати суми коштів, які були сплачені ОСОБА_1 в рахунок погашення кредитних зобов`язань за Кредитним договором № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019 та які були зараховані АТ «Мегабанк» в якості погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості - в рахунок погашення інших щомісячних платежів за кредитним договором № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019, а також стягнути з АТ «Мегабанк» на її користь понесені нею судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними з моменту укладення пункти 2.8 кредитного договору № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Мегабанк».

Визнано недійсними з моменту укладення пункти 3.2.3., 4.4., 6.3. кредитного договору № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Мегабанк», в частині встановлення нарахування та обов`язку сплачувати кредитодавцю комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн.

Визнано недійсним з моменту укладення пункт 7.4 Додатку № 1 до кредитного договору № 7-224-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019 Графіка платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит в частині встановлення та нарахування комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн.

Зобов`язано АТ «Мегабанк» зарахувати суми коштів, які були сплачені ОСОБА_1 в рахунок погашення кредитних зобов`язань за Кредитним договором № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019 та які були зараховані АТ «Мегабанк» в якості погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості - в рахунок погашення інших щомісячних платежів за кредитним договором № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) від 22.01.2019.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з АТ «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 5 400 грн судових витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з АТ «Мегабанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 816 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано невідповідністю оспорюваних умов кредитного договору вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Не погодившись з вказаним рішенням, представник АТ «Мегабанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що діючим на час укладення спірного кредитного договору законодавством України банку надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому не має підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Вважає, що рішення суду фактично зводиться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини, та є необґрунтованим.

Крім того вказує, що розмір витрат на правничу допомогу є навмисно завищеним, судом не було з`ясовано чи є їх розмір розумним та виправданим, що передбачено статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому покладення таких витрат на відповідача є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 22.01.2019 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «Мегабанк» укладено кредитний договір № 7-224-850-2-19-Г (з ануїтентними платежами), за умовами якого банк надав позивачу кредит на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою в сумі 28 026,91 грн на строк з 22 січня 2019 р. до 21 січня 2022 р. зі сплатою процентів за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості, за фіксованою процентною ставкою - 15% річних та сплатою комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,15% від суми кредиту або 882,85 грн щомісячно в період кредитування.

Графіком платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до кредитного договору № 7-224-850-2-19-Г від 22.01.2019, та пунктом 2.9. договору встановлено розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди, що сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, - 1 858,75 грн, загальна сума платежу за розрахунковий період 36 місяців становить 67 838,46 грн, з них 28 026,91 грн - погашення суми кредиту, 7 146,10 грн - проценти за користування кредитом, 32 665,45 грн - комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості, реальна процентна ставка - 122,417%.

У пункті 3.2.3. спірного кредитного договору встановлено обов`язок позичальника своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах.

Згідно пункту 4.4. договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 (дев`яносто) календарних днів, кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. При цьому правовідносини сторін за цим договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії договору. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в пункті 2.11. цього Договору - 0,1% річних, а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород позичальник сплачує штраф у розмірі передбаченому пунктом 6.3. цього договору.

Пунктом 6.3. договору встановлено, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 (дев`яносто) календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 процентів від суми кредиту.

У пункті 6.4. договору передбачено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальника за цим договором, не може перевищувати половину суми кредиту, одержаного позичальником за цим договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваними пунктами 2.8., 3.2.3., 4.4., 6.3. кредитного договору № 7-224-850-2-19Г від 21.01.2019 та у графі 7.4 Додатку 1 до цього договору в частині встановлення та нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості позивачу було встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку - розрахунково-касове обслуговування кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», тому вказані пункти кредитного договору є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.

Таких висновків місцевий суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та всупереч фактичних обставин справи, що є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України та статтею 4 ЦПК України встановлено право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Доказування, а отже, і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», що діяв на час укладення спірного кредитного договору, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.

Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит з додатками, якими є Методика розрахунку загальної вартості кредиту, Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та Методика розрахунку реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Згідно з пунктами 5, 8 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки.

Згідно методик розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, реальної річної процентної ставки та таблиці, у редакції, що діяла на час укладення спірного договору, до загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат споживача, включаючи проценти за користування кредитом, включаються комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що така форма витрат споживача, як плата за обслуговування кредитної заборгованості, не суперечить Законам України «Про споживче кредитування» та «Про банки і банківську діяльність», підзаконним нормативно-правовим актам (постанова НБУ), визначається кожним банком самостійно та погоджується із споживачем при укладенні договору про споживчий кредит.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Визнаючи недійними умови спірного договору в частині встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,15% від суми кредиту щомісячно, суд першої інстанції погодився з доводами позивача та вважав, що такі умови суперечать вимогам частин першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», що не відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно частин першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Оспорені позивачем пункти кредитного договору не містять умов оплати споживачем послуг банку за надання інформації по кредиту, а пунктом 6.6.3 Правил обслуговування клієнтів у АТ «Мегабанк», затверджених головою правління 27 вересня 2013 р., що розміщені на сайті кредитодавця www.megabank.ua, та до яких відповідно до пункту 1.3. кредитного договору приєдналась позивач, що є складовою частиною спірного договору, встановлено обов`язок банку на вимогу позичальника, але не частіше одного разу на місяць, безоплатно повідомляти позичальнику інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за кредитним договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено Законом України «Про споживче кредитування», іншими актами законодавства, а також кредитним договором.

Таким чином суд першої інстанції безпідставно застосував положення частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» до спірних правовідносин, обґрунтувавши свої висновки припущеннями, що оспорювані положення кредитного договору містять умови оплати споживачем послуг, які мають надаватися безкоштовно, що суперечить встановленим обставинам справи та призвело до ухвалення помилкового судового рішення.

Укладаючи спірний договір позивач ознайомилась із запропонованими банком умовами кредитування, розміром загальної вартості кредиту - 67 838,46 грн за увесь строк користування кредитом - 36 місяців, у тому числі розміром комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості - 32 665,45 грн та реальною процентною ставкою за кредитом з урахуванням усіх витрат споживача - 122,417%, про що свідчить її підпис у Паспорті споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою», з якими погодилась. Факту несправедливості таких умов та їх невідповідності вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в межах заявлених позовних вимог суду не довела, а тому підстав для задоволення позову апеляційним судом не вбачається.

Доводи позивача, що загальні витрати за кредитом перевищують суму одержаних кредитних коштів, колегією суддів апеляційного суду відхиляються, оскільки такі витрати базуються на обраних споживачем умовах кредитування та на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого сторонами строку кредитування. Пунктами 3.4.1., 3.4.2. кредитного договору позичальнику надано право достроково відмовитись від одержання кредиту в порядку та умовах, визначених в Правилах, достроково повернути отриманий кредит в порядку, визначеному в Правилах, та сплатити проценти, що може вплинути на загальний розмір витрат споживача за кредитом.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права, з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За правилами частин першої, другої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат по справі, які покладаються на позивача, тому доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості витрат позивача на професійну правничу допомогу апеляційним судом не розглядаються.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року - скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними в частині певних пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна