Дата документу 28.09.2021 Справа № 324/732/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №324/732/20 Головуючий у 1 інстанції: Картеник Ю.М.
Провадження № 22-ц/807/3123/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 14 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про відшкодування завданих збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про відшкодування завданих збитків.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточненого позову, ОСОБА_1 зазначала, що 02 жовтня 2019 року Пологівським районним судом Запорізької області ухвалено рішення по справі №324/1344/18, провадження №2/324/30/2019, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішення набрало законної сили 02 листопада 2019 року і не оскаржувалося АТ КБ «ПриватБанк».

У вказаному рішенні судом встановлено, що 10 січня 2013 року позивач звернулася до відповідача з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також вказано про відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, строку повернення кредиту, а надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена для укладеного між сторонами договору, оскільки вони не підтверджують вказаних обставин.

Тому суд дійшов висновку, що при укладанні договору між сторонами відповідач за даним позовом не дотримався положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», а підписана анкета-заява не є договором приєднання у розумінні ст.634 ЦК України. У зв`язку з цим судом було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, тобто у стягненні 30910,04 грн. (тіло кредиту 23000 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 5861,94 грн., заборгованість за пенею та комісією 100 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1448,10 грн.).

Судом також встановлений юридичний факт, який не заперечувався сторонами по справі, що протягом всього часу розгляду справи автоматично відповідачем щомісяця здійснювалося списання заборгованості з картки ОСОБА_1 . В результаті заборгованість на день розгляду судом справи та ухвалення судового рішення по тілу кредиту значиться 24,73 грн., а решту становили відсотки, які постійно збільшувалися з огляду на те, що борг за тілом кредиту банком до кінця списано не було. Також з виписки по картці за період з 01 січня 2013 року по 30 серпня 2019 року судом встановлено, що позивачем по даній справі було всього сплачено по кредиту 99140,90 грн.

При цьому, рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року у справі №324/1344/18 судом встановлена відсутність укладання кредитного договору у письмовій формі у відповідності до вимог ст.1055 ЦК України.

За таких умов, на переконання позивача, правовідносини сторін не є правовідносинами, які випливають з кредитного договору, а суми нарахованих процентів, штрафів, пені та комісії є такими, що нараховані та стягнуті зайво та без правових підставах.

Встановлені у судовому рішенні юридичні факти, за твердженням ОСОБА_1 , свідчать про те, що з неї банком були безпідставно стягнуті кошти в сумі 60121,48 грн., виходячи з розрахунку: 99140,90 грн. 39019,42 грн. = 60121,48 грн., які позивач із посиланням на вимоги ст. 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача.

Крім того, ОСОБА_1 також посилається на положення ст. 215 ЦК України, зазначаючи проте, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Також ОСОБА_1 на обґрунтування заявлених вимог посилається на положення ч.1 ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за відмову споживачу в реалізації його прав, установлених ч.1 ст. 8; ч.1 ст.9 і ч.3 ст. 10 цього Закону - у десятикратному розмірі вартості продукції (послуги) виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції (послуги), але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що права споживача у разі порушення умов договору надання послуг підлягають захисту. А ч.3 ст. 10 вказаного закону встановлено, що споживач у разі порушення своїх прав має право на свій вибір вимагати:, зокрема, відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи.

З урахуванням наведеного позивач зазначає, що згідно анкети-заяви від 10 січня 2013 року нею були отримані послуги банку, станом на 04 квітня 2013 року відкритий ліміт у сумі 5800 грн., що підтверджується паперовою копією електронного доказу інформації про рух коштів від 22 лютого 2019 року №QI4PMBNN252TRLQT під 2,5 % річних.

Згідно інформації від 30 серпня 2019 року № F5CU4N5SHRTANE1R по угоді №SADN2825 від 10 січня 2013 року ОСОБА_1 станом на 30 серпня 2019 року повернуто АТ КБ «ПриватБанк» кошти у сумі 99140,90 грн.

І хоча угода №SADN2825 позивачем не підписувалася, відповідачем анкета-заява від 10 січня 2013 року ототожнена з договором приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених відповідачем і обліковується як угода №SADN2825.

Вартість наданої відповідачем неякісної послуги, тобто, зайво стягнутої суми, за твердженням позивача, складає 60121,48 грн. (99140,90 грн. 39019,42 грн. (тіло погашеного кредиту) = 60121,48 грн.), що підтверджено Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області.

Тому позивачем наведено наступний розрахунок: 60121,48 грн. х 2,5 % : 100 = 1503,04 грн. Десятикратний розмір санкції, передбаченої ч.3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», становить 15030,40 грн. (1503,04 грн. х 10). Вказана сума також підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк», як передбачена Законом санкція за неякісне надання послуг позивачу.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

припинити договірні відносини між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , встановлені 10 січня 2013 року на підставі підписаної сторонами Анкети-заяви по відкритому картковому рахунку № НОМЕР_1 ;

стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму 60121,48 грн. завданих збитків - надмірно стягнутих коштів;

стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму 15030,40 грн. - штрафних санкцій за неякісне надання банківських послуг.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що 12 жовтня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» без будь-яких повідомлень погасив позивачу по кредитному рахунку заборгованість у сумі 1196,14 грн., а 26 жовтня 2020 року із зарплатної картки ОСОБА_1 було списано 24,73 грн. і зараховано вказану суму на картку «Універсальна». 31 жовтня 2020 року на електронну пошту ОСОБА_1 надійшов лист від АТ КБ «ПриватБанк» з пропозицією погасити заборгованість без вказівки конкретної суми та підстав нарахування.

Наведене, а також невиконання судового рішення і наявність у ОСОБА_1 нав`язаної відповідачем кредитної картки, призвело до того, що позивач із січня 2013 року відчуває певний тривожний стан, дискомфорт і знаходиться у постійному стресі, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» може без будь-яких підстав і у будь-який час позбавити її заробітної плати, яку вона заробляє на своє утримання та на утримання своєї дитини, бо має статус матері-одиначки.

З урахуванням вищезазначеного, ОСОБА_1 також просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь 5000 грн. як відшкодування завданої моральної шкоди.

Заочним рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 14 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 14 червня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду не відповідає дійсності та суперечить висновкам судового рішення по розглянутій Пологівським районним судом Запорізької області справі №324/1344/18, в якій приймали участь Позивач та Відповідач, рішення по якій набрало законної сили і не оскаржувалося Банком.

ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції встановив, що вона зверталась до АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про надання кредиту. Між тим, ОСОБА_1 не зверталася з анкетою-заявою про приєднання до Умов та правила надання банківських послуг. Вона звернулася до банку за отриманням зарплатної картки, підтвердження чого є Анкета-заява від 10 січня 2013 року, в якій зроблена єдина відмітка напроти слів «зарплатна картка». Однак, Відповідач поставив для отримання зарплатної картки оформлення кредитної картки, мотивуючи це укладеним договором між банківською установою та організацією, в якій працює ОСОБА_1 . Отже, відповідачем було нав`язано ОСОБА_1 послугу з видачі кредитної картки «Універсальна».

При цьому, суд першої інстанції, також, всупереч рішенню по справі № 324/1344/18, вказав, що між сторонами було укладено договір, про що свідчить анкета-заява від 10 січня 2013року, хоча в рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року встановлено, що договір на підставі анкети-заяви є неукладеним.

Вищенаведені висновки суду першої інстанції, за відсутності відзиву та заперечень відповідача, свідчать про упереджене ставлення суду до ОСОБА_1 . При цьому, суд першої інстанції в порушення ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України фактично допустив перегляд рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року по справі № 324/732/20, не будучі апеляційною інстанцією. Наведене свідчить про порушення судом одного з основоположних принципів, закріплених у ст. 8 Конституції України, принципу верховенства права.

Скаржниця також зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на наданий нею доказ скриншот з зарплатної картки, який свідчив що відповідачем у період розгляду справи стягнуто з ОСОБА_1 24,73 грн. та зазначено, що станом на 13 листопада 2020 року розрахунок по картці «Універсальна» закритий, тобто «00» грн.

Посилання суду першої інстанції на те, що чинний договір чи інший правочин є достатньо та належною правовою підставою набуття майна, також нівелюють висновки по справі № 324/1344/18. Втім, нею, в якості безпідставно отриманих ПриватБанком грошових коштів надано копію рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року по справі № 324/1344/18 та виписку про рух коштів по кредитному договору по Універсальній картці за період з 01 січня 2013 року по 30 серпня 2019 року, яка підтверджує обставину стягнутих з ОСОБА_1 коштів у сумі 99140,90 грн. з яких тільки 39019,42 грн. є запозиченими (кредитними коштами).

Крім вищенаведеного, ОСОБА_1 також звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 49, 53 ЦПК України, відповідачу надається право на подання відзиву. Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» не заперечувало проти заявленого нею позову, що також свідчить про згоду з заявленим позовом та обставинами, які покладено позивачем в основу своїх вимог.

АТ КБ «ПриватБанк», своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 148-150), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що Пологівським районним судом Запорізької області за наслідками розгляду позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 324/1344/18), 02 жовтня 2019 року, ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову (а.с. 9-14).

Вищезазначене рішення набрало законної сили 02 листопада 2019 року. В апеляційному порядку не оскаржувалось.

Так, посилаючись на те, що рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року встановлено факт не укладання кредитного договору між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» та факт безпідставного списання з рахунку ОСОБА_1 коштів у розмірі 60121,48 грн., позивач просила стягнути на її користь зазначену суму коштів, як безпідставно отриману.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Аналіз змісту рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року (справа № 324/1344/18) свідчить, що предмет позову у цій справі стосувався стягнення заявленої АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Із мотивувальної частини судового рішення убачається, що суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема доказів укладення договору приєднання між сторонами, яким би визначались умови надання кредитних коштів, нарахування відсотків, пені, штрафних санкцій, обґрунтованого розрахунку заборгованості за кредитом із зазначенням відповідної кредитної картки, за якою виникла така заборгованість, а також підстав нарахування її складових (відсотків, пені), з огляду на що суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

При цьому, в рішенні по справі № 324/1344/18, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до позивача АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідач ОСОБА_1 засвідчила своїм підписом, що ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді, та висловила згоду, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно з наданим банком розрахунком, у відповідача ОСОБА_1 станом на 30 червня 2019 року наявна заборгованість у сумі 4936,55 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 3533,70 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 1302,85 грн., заборгованості за пенею та комісією 100 грн. У анкеті-заяві позичальника від 10 січня 2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які АТ КБ «ПриватБанк» посилався як на підставу для нарахування ОСОБА_1 заборгованості за відсотками та пенею, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому, на переконання суду, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Судом також встановлено, що ОСОБА_1 були отримані грошові кошти на підставі анкети-заяви від 10 січня 2013 року. Проте, зважаючи на те, що АТ КБ «ПриватБанк» на протязі всього часу розгляду справи в суді автоматично щомісяця здійснювалось списання заборгованості з картки ОСОБА_1 , в результаті чого заборгованість по тілу кредиту у ОСОБА_1 значиться у сумі 24,73 грн., решту становлять відсотки, які постійно збільшуються з огляду на те, що борг за тілом кредиту позивачем до кінця списано не було. Також, виписки по картці за період з 01 січня 2013 року по 30 серпня 2019 року судом було встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 було сплачено усього по кредиту 99140,90 грн., що значно перевищує суму взятого нею кредиту.

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що вищезазначеним судовим рішенням встановлено факт не укладення між нею та АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору, не знайшли свого підтвердження, оскільки Пологівський районний суд зазначив саме про недоведеність укладення договору саме на умовах та правилах, наданих Банком до позовної заяви.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 була підписана Анкета-заява від 10 січня 2013 року, яка хоч і не містила вимог про строк кредитування, відсотки за користування кредитними коштами та фінансові санкції за неналежне виконання зобов`язань, але слугувала підставою для видачі позивачу кредитної картки «Універсальна», за допомогою якої позивач у подальшому і користувалася кредитними коштами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 60121,48 грн. завданих збитків - надмірно стягнутих коштів, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України, як підстави стягнення заявлених позивачем коштів.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно з ч.1 ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У відповідності до наведеної норми кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. При цьому набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним, а ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорювана сума не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами наявні договірні відносини, регламентовані умовами кредитного договору та главою 71 ЦК України, якими визначено підстави та порядок припинення таких договірних зобов`язань.

Твердження позивача про безпідставність нарахування заборгованості з вини АТ КБ «ПриватБанк», наслідком чого стала переплата на суму 60121,48 грн., на законність рішення суду першої інстанції не впливають, тому що для кондикційних зобов`язань, якими є спірні відносини, вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, зводяться до вибіркового цитування рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року (справа №324/1344/18), яким вирішено спір про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, а не про відсутність договірних відносин між сторонами в цілому.

Згідно вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано та не надано доказів, які б підтверджували, розмір безпідставно набутих коштів, і, що така правова підстава, як кредитний договір, датований 10 січня 2013 року, який понад 6 років виконувався сторонами правочину, в установленому законом порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Оскільки у даному випадку суд не встановив правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно стягнутих коштів у сумі 60121,48 грн., то, відповідно, не підлягають задоволенню і похідні від даних позовних вимог позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за неякісне надання банківських послуг та про відшкодування моральної шкоди.

За ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже, встановивши, що банком права позивача не порушувалися - підстави для стягнення моральної шкоди також відсутні.

При цьому, вірним також є висновок суду про те, що, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що після 30 жовтня 2020 року вона не користувалися кредитними коштами по картці Універсальна і не має перед АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, вимога про припинення договірних відносин між сторонами не може бути задоволена.

Колегія суддів погоджується із висновками районного суду. Доводи апеляційної скарги є аналогічними підставам позову, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що кредитну картку їй було нав`язано АТ КБ «ПриватБанк» також не приймаються колегією суддів, оскільки не підтверджені жодними доказами. Доводи про те, що з анкети-заяви від 13 січня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє зарплатну картку, також не підтверджені належними доказами, оскільки копія зазначеної заяви в матеріалах справи не міститься. При цьому, факт користування кредитними коштами ОСОБА_1 не заперечується.

Доводи ОСОБА_1 про те, що факт не подання АТ КБ «ПриватБанк» відзиву на її позовну заяву свідчить про погодження відповідача з її доводами, є помилковими, оскільки факт визнання позову регламентується ст. 206 ЦПК України, та не залежить від того, чи скористалась сторона відповідача правом на подання відзиву.

При цьому, слід також зазначити, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно посилання позивачем на відсутність заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 14 червня 2021 року, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскаржуване рішення суду відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 14 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: