ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1529/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/813/21 Категорія: 311000000 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства спеціалізована ритуальна служба «Ритуал-Сервіс» (далі КП СРС «Ритуал-Сервіс») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до КП СРС «Ритуал-Сервіс», посилаючись на порушення її трудових прав.

Позов мотивовано тим, що розпорядженням КП СРС «Ритуал-Сервіс» від 21.10.2014 № 334 ОСОБА_1 було призначено директором КП СРС «Ритуал-Сервіс» Червонослобідської сільської ради. Наказом № 4-к її було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату підприємства в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На день звільнення відповідач нарахував, але не виплатив позивачці заробітну плату у розмірі 123 275 грн. 60 коп., а також вихідну допомогу у розмірі одного середнього заробітку в сумі 8450 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за 16 днів у розмірі 4464 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області №707/2909/19 від 20 лютого 2020 року стягнуто з КП СРС «Ритуал-Сервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 123 275 грн. 60 коп., вихідну допомогу в розмірі 8450 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4464 грн., а всього 136 189 грн. 60 коп. з відрахуванням всіх необхідних податків та платежів. Рішення набрало законної сили 24.03.2020.

Крім того, 15.09.2020 рішенням Черкаського районного суду Черкаської області №707/1538/20 від 15 вересня 2020 року стягнуто з КП СРС «Ритуал-Сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 62212,00 грн. та моральну шкоду у сумі 300,000 грн.

На час звернення з цим позовом відповідач не розрахувався з позивачкою, а тому, враховуючи наявність інших рішень суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 21.07.2020 до 12.04.2021 (184 робочих дні) в розмірі 75 844,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмова мотивована тим, що позивачка звернулась до суду з позовом до неналежного відповідача. Так, суд встановив, що позивачці при зверненні з позовом було відомо, що КП СРС «Ритуал-Сервіс» Червонослобідської сільської ради перебуває в стадії припинення шляхом його приєднання до Комунального підприємства «Виробниче підприємство «Агроекологія» Червонослобідської сільської ради. Рішенням Червонослобідської сільської ради від 22.03.2019 №5-43/VII було затверджено склад комісії по припиненню. А отже, з дня призначення комісії до неї переходять усі повноваження щодо управління справами юридичної особи. Дії комісії розглядаються як дії самої юридичної особи. Комісія здійснює дії, у тому числі виступає в суді від імені юридичної особи і набуває безпосередньо для неї права і обов`язки.

Крім того, вимоги позивачки як кредитора юридичної особи, яка перебуває на стадії припинення, можуть бути розглянуті судом лише після отримання нею відмови комісії з припинення у задоволенні вимог кредитора або у разі ухилення від їх розгляду.

Суд зазначив, що звернення з таким позовом є передчасним, оскільки позивачка з такими вимогами до комісії з припинення взагалі не зверталась.

ОСОБА_1 , не погодившись з таким рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, оскаржила його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд неправильно застосував норми матеріального права в даному випадку. Посилається на ст. 240-1 КЗпП України, якою визначено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Позивачка вважає, що прийняття рішення про ліквідацію підприємства не може бути підставою для перекладання обов`язку здійснити на користь працівника виплати на іншого суб`єкта, які вказані у ст. 240-1 КЗпП України. Ліквідаційна комісія не має статусу юридичної особи, а тому не може бути стороною (і взагалі учасником) судового процесу й виступати в ньому від власного імені.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу такими доводами, скаржниця вважає, що до дня внесення до єдиного державного реєстру запису про припинення підприємства, таке підприємства не позбавлено права брати участь в судовому засіданні, процесуальні документи від імені якого може підписувати голова ліквідаційної комісії. Тому просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи встановлено такі обставини.

З трудової книжки серії НОМЕР_1 встановлено, що розпорядженням КП Спеціалізована ритуальна служба «Ритуал-сервіс» Червонослобідської сільської ради № 334 від 21 жовтня 2014 року позивачку було призначено директором КП Спеціалізована ритуальна служба «Ритуал-сервіс» Червонослобідської сільської ради.

27 травня 2019 року за наказом № 4-к позивачку було звільнено з указаної посади, у зв`язку зі скороченням штату підприємства в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області №707/2909/19 від 20.02.2020 з КП СРС «Ритуал-Сервіс» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 123275,60 грн., вихідну допомогу в розмірі 8450,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4464,00 грн., що разом становить 136189,60 грн., з відрахуванням всіх необхідних податків та платежів. Рішення набрало законної 24.03.2020.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області №707/1538/20 від 15.09.2020 стягнуто з КП СРС «Ритуал-Сервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 62212,00 грн. та моральну шкоду у сумі 3000,00 грн.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що рішенням Червонослобідської сільської ради №5-43/VII від 22.03.2019 «Про припинення комунального підприємства Спеціалізована ритуальна служба «Ритуал-Сервіс» Червонослобідської сільської ради вирішено припинити юридичну особу КП СРС «Ритуал-Сервіс» Червонослобідської сільської ради шляхом його приєднання до Червонослобідської сільської ради». Пунктом другим цього рішення встановлено, що КП «ВП «Агроекологія» Червонослобідської сільської ради є правонаступником прав і обов`язків КП СРС «Ритуал-Сервіс» Червонослобідської сільської ради.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань встановлено, що КП СРС «Ритуал-сервіс» Червонослобідської сільської ради перебуває в стані припинення за рішенням засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації, рішення про припинення підприємства внесено до реєстру 26.03.2019, встановлено строк для заявлення кредиторами своїх вимог до 26.05.2019. Головою комісії з припинення визначено Мороза Богдана Миколайовича.

Даних про визнання КП СРС «Ритуал-Сервіс» банкрутом у справі немає.

Даних про остаточне правонаступництво від КП СРС «Ритуал-Сервіс» до КП ВП «Агроекологія» станом на момент розгляду справи судом немає.

Станом на момент апеляційного перегляду КП СРС «Ритуал-Сервіс» перебуває в стані припинення.

Предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди у зв`язку з тим, що колишній роботодавець не виконав своєчасно рішення суду про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. У зв`язку із затримкою виплати заробітної плати, відповідач відповідно до статті 117 КЗпП України зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, оскільки на момент звернення з позовом відповідач перебуває в стані припинення, а для звернення з вимогами про стягнення коштів з такої юридичної особи встановлено спеціальний порядок. Позивачка як кредитор юридичної особи, яка перебуває в стані припинення, не зверталась з такими вимогами до комісії з припинення, яка наразі вчиняє дії від імені відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З матеріалів справи встановлено, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивачки стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 123275,60 грн., вихідну допомогу в розмірі 8450,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4464,00 грн., що разом становить 136189,60 грн. Також встановлено, що стягнута судом заборгованість по заробітним виплатам наразі відповідачем не сплачено.

Наявність непогашеної заборгованості по заробітним виплатам згідно з вимогами ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

КП СРС «Ритуал-сервіс» Червонослобідської сільської ради перебуває в стані припинення шляхом приєднання. Станом на день розгляду справи судом першої інстанції процедура припинення відповідача не закінчена.

Згідно зі статтею 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої та п`ятої статті 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Положеннями статті 107 ЦК України закріплено порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення.

Кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом (ч. 1 ст. 107 ЦК України).

З аналізу змісту вказаних норм не вбачається, що після прийняття рішення про припинення платоспроможної юридичної особи діє мораторій на виплату заробітної плати працівникам.

Матеріали справи не містять доказів порушення господарським судом справи про банкрутство відповідача, а тому відсутня необхідність у зв`язку з цим звернення позивача з майновими вимогами до боржника у межах спеціальної процедури у справі про банкрутство, передбаченою Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Також аналіз наведених обставин не дає підстав для висновку, що у спорах, пов`язаних з виконанням платоспроможною юридичною особою (яка перебуває в стані припинення) зобов`язань щодо виплати заробітної плати, встановлена обов`язкова досудова процедура врегулювання спору.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові посилався на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які посилання та докази про те, що позивачка зверталась до комісії з припинення КП СРС «Ритуал-Сервіс» як кредитор про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та завданої у зв`язку з цим моральної шкоди. Такі вимоги позивачки не були включені до передавального акту, відсутні відомості про задоволення чи відхилення цих вимог комісією з припинення юридичної особи, а також про включення/невключення таких вимог до передавального акту як зобов`язання юридичної особи, що припиняється, до юридичної особи-правонаступника.

Висновок суду про те, що належним способом захисту прав позивачки є звернення з вимогами до комісії з припинення відповідача про включення до реєстру кредиторів, є безпідставними, оскільки законом не встановлено пріоритету застосування спеціальної процедури пред`явлення вимог про виплату заробітної плати в межах процедури припинення платоспроможної юридичної особи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини неефективність засобу правового захисту має бути достовірно встановлена, і наявність лише сумнівів щодо перспектив успіху засобу захисту, який не є очевидно марним, не є достатньою причиною для невикористання такого засобу (ріш. «Акідавр та інші проти Туреччини» від 16 вересня 1996 року, § 71, «Воробйова проти України» від 17 грудня 1992 року, заява №27517/02).

Таким чином, звернення з даним позовом не суперечить принципу диспозитивності цивільного процесу, згідно з яким позивач наділений право сам обирати будь-який спосіб захисту своїх прав, що не заборонений законом.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц(провадження № 14-623цс18).

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.07.2020 до 12.04.2021, тобто за 184 робочих дня. При цьому, відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 24.05.2019, розмір нарахованої їй заробітної плати за березень та квітень 2019 року становить 16900,00 грн, загальна кількість відпрацьованих днів складає 41 день. Тому з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 розмір середньоденної заробітної плати становить 412,20 грн., а середній заробіток за період з 21.07.2020 до 12.04.2021, тобто за 184 робочих дня, становить 75844,80 грн.

У вказаній справі вбачається, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням. При цьому, колегія суддів враховує, що позивачка вже зверталась з такими позовними вимогами до відповідача, але за інший період, а саме: з 10.12.2019 по 20.07.2020 року, в сумі 62212,00 грн., яка повністю стягнута рішенням Черкаського районного суду Черкаської області №707/1538/20 від 15.09.2020, що набрав законної сили. Також апеляційний суд враховує, що відповідач перебуває в стані припинення, за час діяльності фінансувалось за рахунок коштів Червонослобідської сільської ради. Відповідач не заперечував проти стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачки. А тому, стягнення додаткових коштів в розмірі 75844,80 грн. не відповідатиме принципу співмірності інтересів колишнього працівника і роботодавця, тому підлягає зменшенню.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (із урахуванням раніше стягнутого за рішенням суду Черкаського районного суду Черкаської області від 15.09.2020 суми 62212,00 грн.) зі встановленим розміром заборгованості по невиплаченій, але нарахованій заробітній платі, характером цієї заборгованості, за обставин даної конкретної справи апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат за період з 21.07.2020 до 12.04.2021 у розмірі 5000,00 грн.

Така сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20).

Тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.07.2020 до 12.04.2021 за статтею 117 КЗпП України підлягають задоволенню частково на суму 5000,00 грн.

Крім того, позивачка просила стягнути 5000,00 грн. моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона втретє звертається з подібним позовом, на передні судові рішення відповідач не реагує та не виконує їх, що призвело позивачку до почуття незахищеності перед свавіллям роботодавця. Завдана моральна шкода вимагала від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.9 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи позивачки про те, що порушення її трудових прав призвело до заподіяння моральної шкоди, пов`язаної з тривалим невиконанням рішення суду про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні.

Враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, суд апеляційної інстанції вважає, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 1000,00 грн.

На підставі вищевикладеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме, про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 21.07.2020 до 12.04.2021 в розмірі 5000,00 грн. та моральної шкоди 1000,00 грн.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов заявлено на суму 80844,80 грн., а задоволено на суму 6000,00 грн., тобто на 7,42%

Розподіл судових витрат підлягає проведенню у тому ж пропорційному співвідношенні.

За звернення з позовом ОСОБА_1 сплатила 908 грн. судового збору як за одну майнову вимогу, хоча зверталась до суду з двома майновими вимогами (про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди), за звернення з апеляційною скаргою сплачено з урахуванням двох майнових вимог в сумі 2724 грн. (908 грн. х 2 х 150%).

А тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову (на 7,42%) з відповідача слід стягнути на користь позивачки 7,42% судових витрат, що підлягали оплаті позивачкою за звернення з позовом та апеляційною скаргою.

Тому суд стягує з відповідача на користь позивачки судові витрати в розмірі 404,24 грн., виходячи з розрахунку 7,42% (908 грн. х 2 + 2724 грн.) = 404,24 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки 908 грн. судового збору за звернення з другою майновою позовною вимогою, що позивачка своєчасно не сплатила.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2021 рокускасувати, ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до комунального підприємства спеціалізована ритуальна служба «Ритуал-Сервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства спеціалізована ритуальна служба «Ритуал-Сервіс» на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 1000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнути з комунального підприємства спеціалізована ритуальна служба «Ритуал-Сервіс» на користь ОСОБА_1 404,24 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 908 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді