ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 641/8156/18

провадження №22-ц/818/200/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання - Сабельнікова С.С.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенство комплексної безпеки-охоронна фірма «Бріг», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра», інші учасники судового розгляду:

третя особа: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Терзі Олександра Сергійовича, який діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство комплексної безпеки-охоронна фірма «Бріг», ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року у складі судді Колодяжної І.М.,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки-охоронна фірма «Бріг» (надалі ТОВ «АКБ-ОФ «Бріг») на його користь матеріальну шкоду 34120 грн, моральної шкоди 500 000 грн.; з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дім страхування», яка перейменована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» (надалі ПрАТ «СК «Саламандра») на його користь відшкодування шкоди, а саме: витрат на матеріальну шкоду в сумі 16536 грн.; моральну шкоди у розмірі 16536 грн.

Позов мотивовано тим, що 18 листопада 2015 року близько 16 годин 30 хвилин біля буд. № 2 по бульвару Жасминовому в м. Харкові відбувся наїзд автомобілем «Фольцваген», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 на його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його син ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 . 19.11.2015 року відомості про дану подію були внесені слідчим відділу СУ ГУНП в Харківській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000914 за ознаками кримінального правопорушення, (злочину) передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 30.03.2018 року слідчим відділу СУ ГУНП в Харківській області винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Згідно матеріалів кримінального провадження № 0000914 ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «Агентство комплексної безпеки - охоронна фірма «БРІГ» був його працівником та керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Транспортний засіб, яким керував ОСОБА_2 належить на праві власності ОСОБА_4 та згідно договору оренди транспортних засобів від 28.01.2015 року перебував у користуванні ТОВ «Агентство комплексної безпеки - охоронна фірма «БРІГ» тому вважав, що саме ТОВ «Агентство комплексної безпеки - охоронна фірма «БРІГ» несе цивільну-правову відповідальність за шкоду, яка була завдана ОСОБА_2 . Крім того, цивільна відповідальність ТОВ «Агентство комплексної безпеки - охоронна фірма «БРІГ» застрахована ПрАТ «СК «Дім страхування» поліс № АІ18770096, тому вважав, що понесена ним матеріальна шкода, яка складається з витрат на поховання сина, витрат на поминальний обід, витрат на виготовлення та встановлення пам`ятника та огорожі, а також моральна шкода, завдана смертю його сина повинна бути відшкодована ТОВ «Агентство комплексної безпеки - охоронна фірма «БРІГ» та ПрАТ «СК «Дім страхування».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «АКБ-ОФ «Бріг» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування майнової шкоди 24420,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн. Стягнуто з ПрАТ «СК «Саламандра» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування майнової шкоди 16536,00 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 16536,00 грн, всього 33072,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вини водія «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» позивачем не надано, оскільки постановою від 30.03.2018 року про закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст.286 КК України. У постанові зазначено, що відповідно до висновку судової-автотехнічної експертизи № 69/18 від 09.02.2018 року; у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Фольцваген» ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.12. 3Правил дорожнього руху України. у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Фольцваген» ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти виникненню події даної ДТП шляхом виконання вимог правил дорожнього руху України; у діях водія автомобіля «Фольцваген» ОСОБА_2 не убачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували б у причинному зв`язку з виникненням події ДТП. Постанова про закриття кримінального провадження позивачем не оскаржувалась. Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на ч.2 ст. 1187, ч.3 ст.1193 ЦК України, суд зазначив, що саме позивач поніс витрати на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, а тому до стягнення з відповідачів підлягає майнова шкода у розмірі 24420 грн з ТОВ «АКБ-ОФ «Бріг» та 16536 грн з ПрАТ «СК «Саламандра». Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди 100000 грн та 16536 грн визначений судом виходячи з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач внаслідок загибелі ОСОБА_3 , характеру його немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням вимог об`єктивності, розумності й справедливості. Щодо витрат, понесених на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, суд зазначив, що у розумінні ст. 1201 ЦК України, вони не відносяться до витрат на поховання, а тому задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду у частині стягнення з ТОВ «АКБ-ОФ «Бріг» майнової та моральної шкоди скасувати, ухвалити цій частині нове, яким вимоги в частині майнової шкоди задовольнити у розмірі 40956 грн., а в частині моральної шкоди задовольнити у повному обсязі. В частині стягнення з ПрАТ « СК « Саламандра» просить рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем у позовній заяві допущена арифметична помилка та помилково вказана сума до відшкодування матеріальних збитків з ТОВ «АКБ-ОФ «Бріг» - замість 50 656 грн. зазначено 34 120 грн. Суд першої інстанції помилково взяв загальну суму матеріальних збитків понесених на поховання у розмірі 34 120 грн., та відняв від вказаної суми витрати на поминальний обід у сумі 9 700 грн., таким чином стягнув з ТОВ «АКБ-ОФ «Бріг» майнову шкоду у розмірі 24 240 грн. Матеріали справи містять та підтверджують здійснені витрати: витрати на поховання у розмірі 2990 грн., втрати на поминальний обід у розмірі 9700 грн., витрати на виготовлення та становлення пам`ятника та огорожі у сумі 37 966 грн. Таким чином, загальна сума матеріальних збитків понесених на поховання ОСОБА_3 становить 50 656 грн. При цьому вважає, що зважаючи глибину та характер моральних страждань позивача внаслідок загибелі сина, суд не в повній мірі врахував вимоги об`єктивності, розумності та справедливості та помилково вважав, що розмір грошових коштів на відшкодування завданої йому ТОВ «АКБ-ОФ «Бріг» моральної шкоди становить 100000 грн, тому просив рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення 5000000 грн на відшкодування моральної шкоди, як було заявлено у позові.

В апеляційні скарзі Терзі Олександра Сергійовича, який діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, неврахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, просить рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог до ПрАТ "СК "Саламандра" та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову до страхової кампанії. Вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин вимоги ст.1188 ЦК України, що протирічить обставинам справи. Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю лише одного джерела підвищеної небезпеки та не встановлено взаємодію кількох джерел підвищеної небезпеки. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка викладена в Ухвалі від 10.02.2016 року по справі №6-30581 ск15, "вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували, що законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди". Частиною 2 ст. 1193 ЦК України передбачено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ" №6 від 27.03.1992 року якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Матеріалами кримінального провадження, а саме постановою слідчого відділу СУ ГУНП в Харківській області від 30.03.2018 року, висновком експерта №360-Ат/15 встановлено, що ОСОБА_3 знаходився у стані алкогольного сп`яніння, виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 1,16 проміле, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння; пішохід ОСОБА_3 всупереч вимог Розділу 4 Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння не виділив себе та почав неконтрольований раптовий рух у забороненому місці (поза межами пішохідного переходу) безпосередньо перед транспортним засобом. Тому дії потерпілого грубо порушують вимоги Правил дорожнього руху та є наслідком дорожньо-транспортної пригоди. Неможливість кваліфікації пішохода в якості належного суб`єкта відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в порядку, передбаченому статтею 1187 ЦК України, не свідчить про відсутність правових підстав для притягнення пішохода, з вини якого сталася ДТП, до цивільно-правової відповідальності за завдану його неправомірними діями шкоди на загальних підставах. При цьому для встановлення вини потерпілого не обов`язковим є наявність вироку суду чи постанови у справі про адміністративне правопорушення. Такі обставини можуть бути встановлені судом на підставі інших матеріалів, що містять відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди. Зокрема, висновки щодо вини потерпілого-пішохода ОСОБА_3 щодо скоєння дорожньо-транспортної пригоди містяться у: постанові слідчого відділу СУ ГУНП в Харківській області від 30.03.2018 року про закриття кримінального провадження, висновку експерта з токсилогічного дослідження №360-Ат/15; висновку судової автотехнічної експертизи №69/18 від 09.02.2018 року. Таким чином, суд першої інстанції не врахував та залишив поза увагою: доведення невинуватості водія та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між його діями та шкодою; стан потерпілого на момент дорожньо-транспортної пригоди; характер вчинених потерпілим порушень Правил дорожнього руху; причинно-наслідковий зв`язок між діями потерпілого та їх наслідками.

В апеляційній скарзі ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до товариства відмовити у повному обсязі. Так, ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» вказує, що судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення не зазначено на докази, що були відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Так, застосування положень ст. 1172 ЦК України щодо відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником чи іншою особою до "ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» не вбачається за можливе, оскільки відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Відповідно абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК .Крім того, для притягнення до цивільної відповідальності власника транспортного засобу суд повинен встановити виконання водієм в момент дорожньо-транспортної пригоди трудових обов`язків, а не тільки наявність цих обов`язків. ОСОБА_2 в момент дорожньо-транспортної пригоди, керуючи переданим йому ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" транспортним засобом, не здійснював будь-яких обов`язків, пов`язаних з виконанням договору цивільно-правового характеру №14 від 02.11.2015 року, оскільки його маршрут не відповідав маршруту, визначеному у подорожньому листі №509267 від 18.11.2015 року. При цьому ОСОБА_2 не отримував від ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" заробітну плату, не був включений до штатного розпису Товариства, не підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, не претендував на соціальні гарантії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить внести зімни до мотивувальної частини рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року, а саме: у реченні "Так, суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що 02.11.2015 року між ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» та ОСОБА_2 укладено договір № 14 цивільно-правового характеру, відповідно до якого ОСОБА_2 надавав послуги з доставки грошових коштів та характеру інших валютних і матеріальних цінностей" виключити слова цивільно-правового характеру; речення "Відповідно до договору, оплата за Договором буде здійснена одноразово, тобто виплати носили не систематичний, а разовий характер", виключити. Апеляційна скарга мотивована тим, що наявний факт перебування у трудових відносинах ОСОБА_2 з ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ», адже складено договір про матеріальну відповідальність, отримання заробітної плати через касу підприємства, вихід на роботу за графіком. При цьому представником відповідача не надано актів прийму-передачі виконаних робіт за договором, що мало б свідчити про його цивільно-правовий характер.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, відзивів на скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Терзі Олександра Сергійовича, який діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» підлягає задоволенню частково, апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки-охоронна фірма «Бріг» та ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.зміна рішення суду може полягати у зміні його мотивів.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 18.11.2015 року близько 16 годин 30 хвилин біля буд. № 2 по бульвару Жасминовому в м. Харкові відбувся наїзд автомобілем «Фольцваген», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди останній отримав тілесні ушкодження та був доставлений до лікарні, де в подальшому помер. 30.03.2018 року слідчим відділу СУ ГУНП в Харківській області винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.59-61).

Регламентація правовідносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, здійснюється у статті 1187 ЦК України, якою встановлені підстави і порядок відшкодування такої шкоди, а також передбачено нормативну дефініцію джерела підвищеної небезпеки.

Частина друга статті 1187 ЦК України встановлює суб`єкта відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до положень цієї статті таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, суб`єкт відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, має відповідати таким ознакам: 1) володіння джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом) та 2) правомірність володіння відповідним об`єктом (володіння має виникнути на правових підставах, примірний перелік яких наведено у частині другій статті 1187 ЦК України - право власності, інше речове право, договір оренди, підряду тощо).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції помилково застосовано положення статті 1188 ЦК України, відповідно до якої, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. Спірні правовідносини виникли внаслідок завдання шкоди у результаті наїзду автомобілем «Фольцваген», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , який отримавши тяжкі тілесні ушкодження, помер, що виключають можливість розглядати взаємодію декількох джерел підвищеної небезпеки.

Так само помилковим є й посилання суду першої інстанції у мотивувальній частині рішення на положення ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам, при цьому також зазначаючи про основні завдання МТСБУ. Також помилковим є посилання суду першої інстанції на положення пункту «а» ч. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за яким МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Враховуючи, що транспортний засіб «Фольцваген», реєстраційний номер НОМЕР_1 застраховано у ПрАТ «СК«Дім страхування», яка перейменована у ПрАТ «СК «Саламандра», МТСБУ не несе жодних зобов`язань щодо цієї події.

Тому судова колегія погоджується з доводами апеляційній скарзі представника ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» щодо необхідності зміни мотивувальної частини рішення суду та виключення з рішення суду посилання на вищезазначені норми права.

Разом з тим судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги Терзі Олександра Сергійовича, який діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра», щодо безпідставного не застосування судом положень статті 1166 ЦК України, практики Верховного Суду та як наслідок помилкового не врахування судом наявності у діях пішохода винних дій у вигляді порушення Правил дорожнього руху.

Відповідно до ч.5 ст. 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Судова колегія вважає, що в матеріалах прави не міститься достатніх доказів наявності умислу в діях пішохода ОСОБА_3 . Відповідно до вимог розділу 4 Правил дорожнього руху України дії пішохода ОСОБА_3 підлягали оцінці органом досудового розслідування як такі, що знаходяться в прямому причинному в`язку з подією ДТП та її наслідками.

Посилання Терзі О.С. , що вина пішохода підтверджена матеріалами кримінального провадження, а саме постановою слідчого відділу СУ ГУНП в Харківській області від 30.03.2018 року про закриття кримінального провадження, висновком експерта з токсилогічного дослідження №360-Ат/15; висновком судової автотехнічної експертизи №69/18 від 09.02.2018 року) не знайшло свого підтвердження у ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Висновок експерта з токсилогічного дослідження №360-Ат/15 та висновок судової автотехнічної експертизи №69/18 від 09.02.2018 року в матеріалах справи відсутні та жодна із сторін не використала своє право просити суд сприяти у витребуванні відповідних доказів з метою долучення до матеріалів справи.

З огляду на те, що матеріали справи не містять достатніх доказів того, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що страховик особи, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини.

Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Згідно із закріпленим у статті 1194 ЦК України правилом, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, несе відповідальність перед потерпілим у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 27.1. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зважаючи на існуючий ліміт страхового відшкодування щодо витрат на поховання, спорудження надгробного пам`ятника та моральної шкоди, страховик за договором мав здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі, що не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, судом правомірно стягнуто з ПрАТ «СК «Саламандра» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування майнової шкоди 16536,00 грн.

Відповідно до частини 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Це узгоджується із практикою Верховного суду у постанові Великої Палати від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» про те, що між ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» та ОСОБА_2 не виникло трудових відносин, а ОСОБА_2 виконував зобов`язання за цивільно-правовим договором, для правильного та справедливого вирішення справи необхідно встановити правову природу договору № 14 від 02 листопада 2015 року та характер правовідносин, що виникли між зазначеними суб`єктами.

Частинами першою та третьою статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Визначення цивільно-правового договору передбачено статтею 626 ЦК України, відповідно до якої - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За цивільно-правовим договором відносини регламентуються не трудовим законодавством, а виключно цивільним.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що головна відмінність цих договорів полягає у предметі. У цивільно-правовому договорі замовника цікавить певний результат, отриманий внаслідок надання послуг. Предметом трудових договорів є сам процес організації трудової діяльності працівника (посадові обов`язки, початок та закінчення робочого дня, тривалість перерви, надання щорічної відпустки, тощо).

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийняття його на роботу на певну посаду. Також виконавець за цивільним договором, за загальним правилом, не забезпечується робочим місцем, не виконує розпорядження посадових осіб замовника щодо порядку та способу виконання укладеного договору. Виконавець виконує укладений договір на власний ризик та власний розсуд; замовник, зазвичай, не вправі втручатися у діяльність виконавця з приводу організації ним виконання укладеного договору. Наведені ознаки не є притаманними відносинам, що існували між ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» та ОСОБА_2 .

Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17 (провадження № 14-370цс18).

Відповідно до умов договору №14 від 02 листопада 2015 року, укладеної між ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" та ОСОБА_2 , ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" прийняв ОСОБА_2 на посаду "водія", та доручає ОСОБА_2 доставляти (перевозити, супроводжувати) грошові кошти та інші валютні і матеріальні цінності, а ОСОБА_2 бере на себе обов`язки доставляти (перевозити, супроводжувати) ввірені (передані) йому кошти та цінності згідно до вказівок ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ", у зв`язку з чим ОСОБА_2 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості, збереження ввірених (переданих) йому коштів та цінностей. Строк виконання вказаних робіт з 02.11.2015 до 31.12.2015 року. При цьому, за своїм характером такі роботи фактично є трудовими, оскільки не містять конкретних фізичних величин або ж об`ємів робіт ( т. 1 а.с. 52 - 53).

Предметом укладеної угоди між між ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" та ОСОБА_2 є виконання роботи (надання послуг з керування автомобілем), тобто процес праці, а не її кінцевий результат. В угоді не визначено обсяг та види виконуваної роботи (послуг, що надаються), не визначено переліку завдань, що покладаються на виконавця, та не зазначено, який конкретний результат роботи (надання послуг) підлягає передачі (наданню) виконавцем замовнику по завершенню виконання робіт (надання послуг). Не визначено й винагороди за здійснену роботу.

18.11.2015 року ОСОБА_2 здійснював керування автомобілем згідно маршруту № 5, що підтверджується даними подорожнього листа службового легкового автомобілю № 509267 від 18.12.2015 ( т. 1 а.с. 55).

Колегія суддів відхиляє доводи ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» про існування між ним та ОСОБА_2 правовідносин з договору цивільно-правового характеру, оскільки за своєю правовою природою зазначений договір не наділяє водія правом керування належним підприємству транспортним засобом, таким документом у спірних правовідносинах є виданий роботодавцем подорожній лист, який хоча і не є обов`язковим після 16 квітня 2013 року, однак фіксує показання спідометра, встановлює режим роботи водія, містить інформацію про його допуск до роботи (керування транспортним засобом) за станом здоров`я, про дозвіл на виїзд транспортного засобу за наслідком перевірки його технічного стану, тобто всебічно характеризує роботу автомобіля і водія з моменту їх виїзду з підприємства і до повернення, що також підтверджує укладення між ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» та ОСОБА_2 трудового, а не цивільно-правового договору.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному у постанові від 26.02.2020 по справі № 661/740/18 за змістом якого подорожній лист надається лише працівнику, який перебуває у трудових відносинах.

Враховуючи наведене, взявши до уваги зміст укладеного договору, а також зазначену посаду "водія" у преамбулі договору, а також зазначені обов`язки ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» про створення необхідних умов для належного виконання договору, щодо надання для ознайомлення положення, інструкції, правил, що стосуються предмета договору, дають підстави для однозначного та об`єктивного висновку про те, що відносини, що виникли між сторонами за зазначеним договором, є виключно трудовими.

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц.

Також судом апеляційної інстанції за клопотанням ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» долучені до матеріалів справи відомості на виплату грошей за жовтень-листопад 2015 року ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ», податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, у сум утриманого з них податку за формою№ 1ДФ, відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам та відповідні квитанції про направлення документів до контролюючого органу. Колегія суддів критично оцінює надані докази з позиції підтвердження цивільно-правового характеру укладеного договору між ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» та ОСОБА_2 .

Так, у відомостях на виплату грошей №ВЗП-00888 за листопад 2015 року (а.с.110) у таблиці навпроти прізвища ОСОБА_2 роботадавцем присвоєно табельний номер - 1418, що дає підстави стверджувати, що ОСОБА_2 є штатним працівником ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ". Адже присвоєння табельних номерів свідчить про наявні трудові відносини. Табель обліку робочого часу ведеться на працівників усіх категорій. При цьому працівниками є особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації незалежно від форми власності та виду діяльності або у фізичної особи, яка відповідно до законодавства використовує найману працю, а отже, до них не належать фізичні особи, які працюють на підставі цивільно-правових догорів. Тому, окрім осіб, які працюють за цивільно-правовими договорами під час працевлаштування усім працівникам (у т. ч. сумісникам) присвоюються табельні номери. Процес їх присвоєння встановлюється у внутрішньому документі підприємства, що регулює питання табельного обліку.

У наданому акті прийому-передачі здійснених послуг від 17 листопада 2015 року вказується, що послуги з перевезення ОСОБА_2 за договором здійснював 17 листопада 2015 року на підставі отриманого плану-завдання від 16.11.2015 року, із подальшим розрахунком вартості здійснених послуг у розмірі 213, 83 грн. (а.с.111).

Однак, подорожній лист службового легкового автомобіля №509267 від 18 листопада 2015 року вказує про те, що ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" надавав ОСОБА_2 у користування службовий автомобіль у день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, 18 листопада 2015 року, про що є відповідні відмітки (а.с.55).

У податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, у сум утриманого з них податку за формою№1ДФ, звітний період 4 квартал 2015 року, у таблиці у графі "працювало за цивільно-правовими договорами" вказано "о". Тим самим, ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" підтверджує, що між ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" існували відносини не цивільно-правового характеру (а.с.116).

При цьому колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу, що квитанція №2 до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (Форма №1 ДФ) (а.с.115). не відповідає наданому Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (Форма №1 ДФ) (а.с.116-119). Так, зокрема Форма №1ДФ відображена як звітна, за період 4 кварталу 2015 року, із зазначенням дати подання - 26.01.2021 року. Квитанція №2, що додана у підтвердження направлення цієї форми до Індустріальної ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області вказує дату подання 12.01.2016 року, що протирічить змісту самої Форми №1 ДФ.

Так само підтвердження направлення Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (додаток 4) (а.с.120) із датою подання 10.12.2015 року не відповідає самому Звіту та відомостям (а.с. 121-133), де вказується дата подання 26.01.2021 року. При цьому ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" вказує подану інформацію як початкову, а не додаткову чи коригуючу.

Тому колегія суддів вважає, що на момент скоєння ОСОБА_2 ДТП між ним та ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" існували трудові відносини, а тому відшкодування завданої позивачу майнової та моральної шкоди підлягає стягненню з ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" як роботодавця ОСОБА_2 .

Проте судом помилково було встановлено, що договір між ТОВ «АКБ-ОФ БРІГ» та ОСОБА_2 носить цивільно-правовий характер. Тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду зміні в мотивувальній частині.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» похованням померлого є комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання у розумінні статті 1201 ЦК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 судова колегія погоджується з визначеним судом розміром відшкодування матеріальної шкоди ( 24420 грн), що є різницею між фактично понесеними позивачем витратами на поховання у розмірі ( т.1 а.с. 18 ) спорудження пам`ятника разом з огорожею у розмірі 2990 грн + 34400 + 3566 = 40 956 ( т.1 а.с. 18, 24 - 28, 34 - 36) та страховою виплатою, що підлягає стягненню зі страхової кампанії у розмірі 16 536 грн ( 40956 - 16 536 = 24420 грн).

Зазначений висновок відповідає вимогам ст.ст. 1201, 1194 ЦК України та правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 500/8418/13-ц.

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 суд урахував глибину та тривалість моральних страждань позивач, яких він зазнав внаслідок смерті сина, та із застосуванням принципів розумності і справедливості дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ТОВ "АКБ-ОФ БРІГ" 100000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає, що підстави для задоволення апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки-охоронна фірма «Бріг», ОСОБА_1 відсутні. Проте апеляційну скаргу Терзі Олександра Сергійовича, який діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» слід задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити, а рішення суду змінити - виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 371, 374, 376, 381-384 ЦПК України , суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки-охоронна фірма «Бріг», ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Терзі Олександра Сергійовича, який діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від від 11 березня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук