Дата документу 28.09.2021 Справа № 320/705/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 320/705/19

Провадження №22-ц/807/2937/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Маловічко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2021 року в складі судді Редько О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди за договором позики та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 21 вересня 2017 року він надав в борг відповідачу ОСОБА_2 4 800 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на час звернення до суду сумі 133 899 грн. 84 коп. На підтвердження укладеного усного договору відповідач надала позивачу розписку. У встановлений усним договором строк ОСОБА_2 борг позивачу не повернула, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду.

Внаслідок незаконних дій відповідача, позивачу було заподіяно також моральну шкоду, яку позивач оцінює в 50 000, 00 грн. Моральна шкода полягає у хвилюванні та стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з неповерненням своєчасно боргу. Змінився нормальний спосіб життя позивача, він повинен був відвідувати лікаря та проходити обстеження, а також з метою повернення боргу дзвонити відповідачу, що займає багато часу та впливає на нормальний спосіб життя. У зв`язку з незаконними діями відповідача в позивача почались тривалі головні болі та безсоння, а тому він був змушений відмовлятись від деяких видів роботи, які потребують фізичного та психічного навантаження.

Ураховуючи викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики у сумі 133 899, 84 грн., суму заподіяної моральної шкоди в розмірі 50 000, 00 грн., а також судові витрати.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що 20.06.2007 вона та її син виступили в якості іпотекодавців для забезпечення кредитного договору між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Між ними був укладений договір іпотеки № PCNL-200/478/2007, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В. Також між банком та сином відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 був укладений договір поруки № SR-CNL-200/478/2007, згідно якого поручитель зобов`язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі та нести солідарну відповідальність перед кредитором.

Однак боржник ОСОБА_1 не виконував в повному обсязі свої боргові зобов`язання перед банком, через що рішенням суду було стягнуто заборгованість з нього та поручителів. Син відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 з метою погашення заборгованості як поручитель особисто сплатив частину грошових коштів банку. Ці дії він також вчиняв для того, щоб банком не було звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру.

В подальшому ОСОБА_1 особисто здійснив погашення кредитної заборгованості за договором. Після цього ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 та попросив надати йому розписку про те, що вона як майновий поручитель не буде мати жодних претензій до нього та не буде звертатись з відповідним позовом про стягнення грошових коштів, виплачених ними як поручителями. ОСОБА_1 продиктував ОСОБА_2 текст розписки, яку остання власноруч написала. Зміст розписки вона не намагалась зрозуміти, оскільки фактично за станом здоров`я та у зв`язку з перенесеним стресом після рішення суду про стягнення заборгованості та страхом втратити своє єдине місце мешкання вона бажала як найшвидше розірвати всі стосунки за ОСОБА_1 .

Однак, на початку квітня 2019 року вона отримала позовну заяву про стягнення з неї коштів за договором розписки, а тому також була змушена звернутись до суду з зустрічною позовною заявою.

Ураховуючи викладене, просила суд визнати правочин у вигляді позики від 21.09.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2021 року в задоволенні первісного позову відмовлено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він позичив ОСОБА_2 4800 доларів США (еквівалентно 133 899, 84 грн.), що підтверджується розпискою. Оригінал розписки було надано під час судового засідання для огляду суду та усіх учасників справи, та взагалі питання про її чинність у судових засіданнях не виникало.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, апеляційним судом вказане рішення суду переглядається тільки в частині відмови у задоволенні первісного позову.

ОСОБА_2 судове рішення суду першої інстанції не оскаржила.

Учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про місце, дату та час розгляду справи ( а.с.201-204; 208-210;211-213)

Судові повістки учасникам справи надсилались на адреси, які містяться в матеріалах справи та зазначені в апеляційній скарзі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 , який є адвокатом, представляти його перед усіма судами на території України та у зв`язку з цим складати, підписувати, подавати та отримувати будь-які документи, що підтверджується довіреністю від 16.03.2018, переклад якої з болгарської мови на українську здійснено перекладачем Згутницькою М.О., особу та кваліфікацію якої перевірено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. (а.с. 46-50).

Вказана довіреність не обмежена терміном дії і має силу до моменту її відміни.

Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо відміни цієї довіреності, апеляційний суд виходить із її чинності.

Так, представник ОСОБА_1 адвокат Ільєнко І.Г. був належним чином повідомлений про судове засідання 28 вересня 2021 року в апеляційному суді, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 205), проте, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких даних щодо відміни вищевказаної довіреності до апеляційного суду не надав.

Відповідно до ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Позивач та його представник, скористались своїми процесуальним правами на власний розсуд, з будь-якими клопотаннями до суду апеляційної інстанції не звертались, до суду апеляційної інстанції не з`явились, доказів на підтвердження своїх позовних вимог , доводів апеляційної скарги не подали.

Відповідач ОСОБА_2 також до суду апеляційної інстанції не з`явилась та не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Судова колегія, враховуючи вищеназвані обставини та положення ст.. 44 , ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову, виходив з того, що оригінал розписки позивачем до суду не надано, а з копії розписки не вбачається, що вказаний документ є договором позики, який укладений саме між позивачем та відповідачем, оскільки відсутні ідентифікуючі осіб ознаки, документ не містить дати повернення коштів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно з копією розписки від 21 вересня 2017 року, яка надана позивачем, « ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , отримує у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4800 $ для закриття суми у виконавчу службу за кредитом ОТП банка, згідно з рішенням суду. Зобов`язується повернути вказану суму» (а.с. 6).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, посилався на те, що позивачем до суду так і не було надано оригінал розписки.

Фактично єдиними доводом апеляційної скарги позивача є те, що він надавав оригінал розписки під час судового засідання для огляду суду та всіх учасників по справі, та питання про її чинність у судових засіданнях не виникало.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції учасники справи були присутні тільки в судовому засіданні, призначеному на 01 липня 2019 року.

Апеляційним судом було досліджено технічний запис судового засідання від 01 липня 2019 року, з якого вбачається, що в судовому засіданні був присутній представник позивача ОСОБА_4 , яким не надавався оригінал розписки для огляду суду.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оригінал розписки досліджувався судом першої інстанції.

ОСОБА_1 , який підписав апеляційну скаргу, будучи обізнаним щодо підстав відмови судом першої інстанції в задоволенні позову, не надав до апеляційного суду оригінал розписки, копія якої була додана до позовної заяви.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач та його представник ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді не надав оригінал розписки, на підставі якої він просить стягнути заборгованість з відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, позивач скористався своїми правами на власний розсуд та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком, не підтвердив доводи апеляційної скарги щодо наявності у нього оригіналу розсипки.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не повернула позивачу борг, є безпідставними, оскільки саме наявність оригіналу боргової розписки у кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Проте, такий доказ під час вирішення цього спору не було надано.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем не надано суду оригінал розписки, копія якої додана до позовної заяви, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними, тому також задоволенню не підлягають.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

С.В. Маловічко