КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8019/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року місто Київ

справа №753/14471/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Каліушка Ф.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, заступник начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Медведєва Олена Олегівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, реєстровий №3902 від 18 травня 2013 року, виданий приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., яким звернуто стягнення на автомобіль марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

В мотивування вимог посилався на те, що 24 квітня 2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту №40.29-48/386, відповідно до п.1.2. якого позичальнику надані кошти на придбання автомобіля.

Вказував, що в забезпечення виконання його зобов`язань за кредитним договором між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» 24 квітня 2008 року укладено договір застави №013/389-3, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В., за реєстровим №1512, на підставі якого позивач передав відповідачу у заставу власний автомобіль марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Зазначав, що 18 травня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. вчинено виконавчий напис №3902, яким звернуто стягнення на автомобіль марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 для погашення заборгованості перед банком на загальну суму 247295,95 грн.

Посилався на те, що вищезазначений виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у заступника начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у місті Києві Медведєвої О.О., виконавче провадження №38916994.

Вказував, що спірні правовідносини виникли між сторонами за кредитним договором та договором застави, отже, необхідно керуватись законодавством, чинним на момент укладення кредитного договору та договору застави (24 квітня 2008 року).

Зазначав, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено.

Посилався на те, що положення Закону України «Про заставу» та договору застави у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що прямо суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказував, що у вчиненні виконавчого напису за реєстровим №3902 на підставі договору застави про звернення стягнення на автомобіль марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за №385, належного позивачу на праві приватної власності необхідно було відмовити, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин - укладення кредитного договору та договору застави (24 квітня 2008 року) ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не передбачала такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, у зв`язку з чим вчинений виконавчий напис не може підлягати виконанню.

Зазначав, що про відсутність реєстрації відповідачем в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження свідчить витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади №53167540 від 17 серпня 2017 року.

Посилався на те, що банком не було надіслано йому повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що повинно містити в тому числі вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказувала, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено.

Посилалась на те, що положення Закону України «Про заставу» та договору застави в частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що прямо суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Зазначала, що суд першої інстанції, в порушення вимог статей 89, 264, 265 ЦПК України, доводам позивача жодної мотивованої оцінки не надав, відповідно не врахував, що звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не відповідає вимогам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, і безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми даного Закону (ст.26, ч.2 Прикінцевих та перехідних положень), а також, в порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду по справі №6-89цс14 від 09 липня 2014 року та по справі №907/533/17 від 20 червня 2018 року.

Вважає, що суд першої інстанції взагалі проігнорував дані обставини, які є першочерговими підставами для визнання спірного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Вказувала, що у зв`язку з тим, що така нотаріальна дія як вчинення виконавчого напису здійснюється без участі позивача як боржника та не направляється йому ні нотаріусом, ні банком після вчинення, тому дізнатися про вчинення даного виконавчого напису саме з моменту його вчинення 18 травня 2013 року, позивач не мав жодної змоги.

Посилалась на те, що 17 липня 2013 року Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у місті Києві відкрито виконавче провадження №38916994 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису. При цьому, матеріали виконавчого провадження № 38916994 не містять доказів вручення позивачу як боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження №38916994, адже, з копії повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що поштове відправлення не було вручено позивачу.

Зазначала, що позивач дізнався про вчинений виконавчий напис та перебування його на примусовому виконанні з 21 грудня 2018 року, з моменту ознайомлення його представника - адвоката Кушнір В.Д. з матеріалами виконавчого провадження №38916994. Тобто, позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка порушила його право саме з 21 грудня 2018 року, отже, перебіг позовної давності для звернення позивача з даним позовом розпочався 21 грудня 2018 року.

Вказувала, що постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається виключно рекомендованим листом з повідомленням про вручення та вручається одержувачу (боржнику) під розписку, проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вручення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, а саме: повідомлення про вручення поштового відправлення, на якому б працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначив на бланку повідомлення про вручення прізвище одержувача, яке б зумовлювало достеменну обізнаність позивача про наявне виконавче провадження, а й відповідно можливість знати про порушення своїх прав та очевидно зумовлювало би початок перебігу строку позовної давності для звернення з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Посилалась на те, що висновок суду першої інстанції, що на повідомленні про вручення поштового відправлення міститься відмітка «доставлено в поштову скриньку після двох спроб вручення», де перші дві спроби датовано 03 серпня 2013 року о 18.10 год. та 4 серпня 2013 року о 15.00 год., жодним чином не спростовує обставину невручення рекомендованого листа позивачу в передбаченому законом порядку, адже працівники поштового зв`язку не мали жодного права доставляти рекомендований лист в поштову скриньку, а зобов`язані були у випадку невручення поштового відправлення повернути його відправнику у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.

Зазначала, що необгрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позивач не довів факту, через який не знав про порушення свого цивільного права, та факту того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права впродовж тривалого часу в період з 18 липня 2013 року (дата відкриття виконавчого провадження - 17 липня 2013 року) до 18 липня 2016 року з урахуванням акту та постанови державного виконавця про опис та арешт майна, зокрема транспортного засобу марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , адже відсутні докази того, що позивач був присутній при описі та арешті транспортного засобу, що могло би свідчити про достеменну обізнаність позивача про порушення свого права.

Вказувала, що жодних інших доказів очевидної обізнаності позивача про наявне виконавче провадження раніше, ніж 21 грудня 2018 року - час ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і під час розгляду справи відповідачем та третьою особою.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач АТ«Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.М., заступник начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Медведєва О.О. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не доведення відповідачем вчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави та документів на її підтвердження, а також спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації, свідчить про вчинення виконавчого напису без таких документів, що вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних та має наслідком визнання її такою, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, враховуючи, що позовна давність на час звернення до суду з даним позовом спливла та представником відповідача заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №40.29-48/386, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 27090 доларів США, зі сплатою 8,88% річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 23 квітня 2015 року, цілі кредитування - для оплати придбаного автомобіля марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 24 квітня 2008 року було укладено договір застави №013/389-З транспортного засобу марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В.

18 травня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. зареєстровано в реєстрі за №3902 виконавчий напис, яким, зокрема, на підставі ст.87 Закону України «Про нотаріат» запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначене рухоме майно передане в заставу ОСОБА_1 за договором застави №013/389-З, посвідченим Бочаровою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 24 квітня 2008 року за реєстром №1512, в якості забезпечення зобов`язань за договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів №40.29-48/386 від 24 квітня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», строк платежу за яким настав 05 лютого 2013 року. Період за який здійснюється стягнення: з 04 лютого 2012 року по 01 лютого 2013 року. Сума заборгованості за даним виконавчим написом становить 247295,95 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що вчинений виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки на момент укладення кредитного договору та договору застави ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не передбачала такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставного майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначав, що відповідачем також було допущено низку процедурних порушень, які не були перевірені нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено Законом (право застави).

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно із ч.1 ст.590 ЦКУкраїни звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Частина 3 статі 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин- укладення договору кредиту та застави, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а сааме

- передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом;

- продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;

- відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

- переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено.

Згідно із ч.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальними відносно Закону України «Про заставу».

Пункт 5 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса було доповнено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

У пункті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Отже, положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір та договір застави був укладений між позивачем та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 24 квітня 2008 року, тобто на момент виникнення спірних правовідносин у ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не може підлягати виконанню.

Таким чином,колегія суддів приходить до висновку, що звернення стягнення на предмет застави на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса не відповідає вимогам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-89цс14 від 09липня 2014року та постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року №907/533/17.

Вказана обставина є першочерговою підставою для визнання спірного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку №1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку №296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону №1255-IV України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його не скасовано виданим пізніше загальним актом.

Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону№1255-IV. Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.

При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а не вчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних.

У зв`язку з викладеним Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі №320/8269/15-ц дійшла висновку, що факт недотримання стягувачем положень частини третьої статті 24 та частини першою статті 27 Закону № 1255-IV і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 23жовтня 2019 року зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. надати до суду належним чином завірені копії всіх документів, на підставі яких 18 травня 2013 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером №3902, однак документи, на виконання даної ухвали, до суду не надходили.

Позивачем надано до суду витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади, відповідно до якого зазначено: «звернення стягнення: не зареєстровано». Відповідачем встановлені судом обставини не спростовано.

Отже, матеріали не містять доказів реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет застави згідно договору застави автомобіля «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Не доведення вчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави та документів на її підтвердження, а також спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації, свідчить про вчинення виконавчого напису без таких документів, що вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних та має наслідком визнання її такої, що не підлягає виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 24 липня 2020 року у суді першої інстанції подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Вказував на те, що під час вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження №38916994 у 1014 році, а саме вилучення належного боржнику автомобіля, на який звернуто стягнення, останній міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначав, що боржник мав можливість у 2014 році ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження або звернутися до юриста чи фахівця у галузі права для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене.

При цьому у випадку пред`явлення позову особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Позивач, обґрунтовуючи заяву про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, вказував на те, що про виконавчий напис від 18 травня 2013 року йому стало відомо з моменту ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження №38916994, а саме з 21 грудня 2018 року, на підтвердження чого надав копію заяви на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №38916994, копію зовнішньої та внутрішньої сторінок обкладинки матеріалів виконавчого провадження №38916994 з відміткою про ознайомлення. Також посилався на те, що матеріали виконавчого провадження №38916994 не містять доказів вручення йому, як боржнику, копії постанови про відкриття даного виконавчого провадження, адже, з копії повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що поштове відправлення не було вручено позивачу.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснила, що за словами ОСОБА_1 автомобіль у нього було вилучено у вересні 2015 року. Після повідомлення працівника банку, що автомобіль вилучено в рахунок погашення боргу за кредитним договором, позивач, розраховуючи на добросовісність банку, був переконаний, що кредит погашено, відповідно на думку позивача жодної необхідності розшукувати автомобіль не було. Зазначила, що в грудні 2018 року позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження №57886195 від 14 грудня 2018 року, у зв`язку з чим виникла необхідність в ознайомленні з даним виконавчим провадженням. За даними Автоматизованої системи виконавчого провадження представник позивача вирішила перевірити наявність даного виконавчого провадження та виявила наявні ще три виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 як боржника. 21 грудня 2018 року представник позивача ознайомилась з усіма, наявними на той час виконавчими провадженнями щодо ОСОБА_1 , в тому числі і виконавчим провадженням №38916994. Вважає, що саме з 21 грудня 2018 року - з моменту ознайомлення представника з матеріалами виконавчого провадження №38916994, ОСОБА_1 дізнався про вчинений виконавчий напис та перебування його на примусовому виконанні, а, отже, і про порушення свого права та про особу, яка порушила його право.

На підтвердження своїх доводів представником позивача було надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження №57886195 від 14 грудня 2018 року та копію документів з виконавчого провадження №38916994.

З постанови головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві Тертичної В.В. від 28 серпня 2013 року у виконавчому провадженні №38916994 вбачається, що автомобіль «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 було оголошено в розшук.

Постановою заступника начальника ВДВС Дарницького РУЮ у місті Києві від 11 листопада 2015 року було призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису №3902 від 18 травня 2013 року.

04 травня 2018 року заступником начальника ВД РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Медведєвою О.О. винесено постанову у виконавчому провадженні №38916994 про розшук майна боржника - автомобіля «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

При цьому, Головним управлінням Національної поліції у місті Києві листом було повідомлено державного виконавця, що поставити у розшук автомобіль «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 не вбачається можливим, оскільки автомобіль боржнику не належить (перереєстровано на іншого власника), внаслідок чого слідчим відділом Дарницького УП ГУ НП у м. Києві проводилось досудове розслідування в кримінальному провадженні за ознаками статті 388 КК України «Незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, заставленого майна або майна, яке описано чи підлягає конфіскації».

Також представником позивача були надані заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, з яких вбачається, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ознайомилася з матеріалами виконавчих проваджень №№38916994, 57886195, 52207349 лише 21 грудня 2018 року.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 раніше дізнався про відкриті виконавчі провадження відносно нього, зокрема виконавче провадження №38916994, відповідачем надано не було.

З копії повідомлення про вручення поштового відправлення ВДВС Дарницького РУЮ вбачається, що поштове відправлення не було вручене ОСОБА_1 , оскільки на ньому міститься відмітка «доставлено в поштову скриньку після двох спроб вручення».

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивач отримавши у грудні 2018 року постанову про відкриття виконавчого провадження №57886195 від 14 грудня 2018 року дізнався про порушення свого права.

З даним позовом позивач звернувся до суду 11 липня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності для звернення до суду.

Наведеного суд першої інстанції не врахував.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що звернення стягнення на предмет застави на підставі оскаржуваного виконавчого напису не відповідає вимогам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 18 травня 2013 року, зареєстрований у реєстрі за №3902, яким звернуто стягнення на транспортний засіб марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1921 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, заступник начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Медведєва Олена Олегівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 18 травня 2013 року, зареєстрований у реєстрі за №3902, яким звернуто стягнення на транспортний засіб марки «HONDA», модель «Accord», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Велика Васильківська, 100, на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 1921 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: