Справа № 136/1923/19
Провадження № 22-ц/801/1951/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 рокуСправа № 136/1923/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Берегового О.Ю., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Очеретної М.Ю., Сивопляс Т.О. та її представника адвоката Воронцової О.В., представника ОСОБА_1 - адвоката Ладана О.А., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення про передачу у власність земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення про передачу у власність земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власницею кв. АДРЕСА_1 та 1/6 частини сараю літ. "Б", 1/5 частини погріба літ "В", веранди літ. "а2". Зазначена квартира є однією з п`яти квартир багатоквартирного будинку літ. "А", до якого у 2005 році відповідачем була прибудована житлова прибудова літ. "А-1". Однак, влітку 2019 року на земельній ділянці, де розташований багатоквартирний будинок, відповідач, яка є однією із співвласників, розпочала роботи по влаштуванню огорожі, що призвело до перекриття проїзду до розташованого на земельній ділянці сараю, належного позивачу. У зв`язку із зазначеними обставинами, позивач звернулася до органу місцевого самоврядування за місцем свого проживання де її було повідомлено, що рішенням 8 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради Вінницької області від 20.03.2007 «Про затвердження технічної документації та внесення часткових змін до рішення Турбівської селищної ради про передачу у власність земельних ділянок» відповідачу, яка є власницею кв. АДРЕСА_2 , було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0747 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0,0284 га та для ведення особистого селянського господарства - площею 0,0463 га. Таким чином, відповідач приватизувала частину земельної ділянки за оскаржуваним рішенням. Позивач стверджує, що саме відповідач ОСОБА_1 є власницею прибудови до багатоквартирного будинку та саме вона здійснювала будівництво огорожі на частині приватизованої нею земельної ділянки. Отже, рішенням Турбівської селищної ради порушуються права позивача як співкористувача земельної ділянки та як співвласника багатоквартирного будинку.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неповного з`ясування обставин справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1 є співвласниками житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_3

ОСОБА_2 є власницею кв. за АДРЕСА_4 та 1/6 частини сараю літ. "Б", 1/5 частини погріба літ "В", веранди літ. "а2", що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с. 11). Відповідач, є власницею кв. за АДРЕСА_5 , яка складається з сіней, 1-2 кімнат, належних до неї господарчих будівель та 1/6 частини хліва літ. "Б", 1/5 частини погріба літ "В", що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 50).

Зазначені квартири є двома з п`яти квартир багатоквартирного будинку літ. "А", до якого у 2005 році відповідачем була прибудована житлова прибудова літ. "А-1". Зазначений багатоквартирний житловий будинок не перебуває на балансі будь-яких підприємств, установ і організацій, які здійснюють управління цим будинком. Співвласниками даного багатоквартирного житлового будинку об`єднання співвласників не створено.

Рішенням виконкому Турбівської селищної ради № 60 від 28.07.2004 відповідачу надано дозвіл на прибудову до належної, на той час, її квартири буд. АДРЕСА_3 (а.с. 54).

Рішенням 8 сесії 5 скликання Турбівської селищної ради Вінницької області від 20.03.2007 «Про затвердження технічної документації та внесення часткових змін до рішення Турбівської селищної ради про передачу у власність земельних ділянок» було затверджено технічну документацію про передачу у власність відповідача земельну ділянку загальною площею 0,0747 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0,0284 га та для ведення особистого селянського господарства - площею 0,0463 га (а.с. 17), а в подальшому виготовлено державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯД №386028, серії ЯД №386027 та серії ЯД №386029 від 30.01.2008 (а.с. 71-73).

Власником кв. АДРЕСА_2 є не тільки відповідач, але й її чоловік ОСОБА_3 з яким у рішенням Липовецького районного суду Вінницькій області від 13.07.2012 було розірвано шлюб (а.с. 74), а рішенням того ж суду від 25.04.2014, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частки зазначеної квартири (а.с. 75-76).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 156 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, зазначене узгоджується із способом захисту цивільного права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудункова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема ЗК України.

Частинами першою, другою, третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудункова територія , що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до рішення Конституційного суду від 02 березня 2004 року справа № 1-2/2004 п.п.1.1 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що у разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року в справі № 308/2974/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що багатоквартирний житловий будинок у якому проживає позивач не перебуває на балансі будь-яких підприємств, установ і організацій, які здійснюють управління цим будинком, а також співвласниками даного багатоквартирного житлового будинку об`єднання співвласників не створювалось.

Також матеріали справи не містять відомостей, що земельна ділянка, яка згідно оскаржуваного рішення надана у власність відповідачці ОСОБА_1 є саме прибудинковою територією будинку АДРЕСА_3 , а тому не можливо з`ясувати статус земельної ділянки, яку згідно оскаржуваного позивачем рішення Турбівської селищної ради передано відповідачу ОСОБА_1 .

Згідно акту обстеження прибудинкової території та земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 від 23 червня 2021 року в ході обстеження було встановлено, що багатоквартирний житловий будинок, який знаходиться за вказаною адресою одноповерховий та складається з 5 квартир. Поруч з будинком розташовані господарські будівлі кожного власника з окремими входами та наявний загальний насипний погріб власників будинку.

Даний житловий будинок побудований на земельній ділянці, яка є прибудунковою територією для обслуговування будинку та господарських будівель усіх мешканців будинку. Громадянка ОСОБА_1 прибудувала до переднього фасаду будинку, який виходить на проїжджу частину АДРЕСА_6 поверхову прибудову.

Також встановлено, що поруч даної прибудови наявний бетонний фундамент під добудову та бетонний бордюр під огорожу земельної ділянки, яка межує з проїздом.

Проте, достовірно встановити місце розташування земельних ділянок площею 0,0082 га, площею 0,0202 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та земельної ділянки площею 0,0463 га для ведення особистого селянського господарства, а також те, що вони відносяться до прибудинкової території суду не представилось можливим.

Провести земельну експертизу з зазначених питань позивачка не забажала.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: О.Ю. Береговий

Т.О. Денишенко