ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/8928/17

провадження №22-ц/822/473/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Яреми Л.В.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2016 року АТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру загальною площею 53,10 кв.м, житловою площею 34, 00 кв. м.,яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 01 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В., зареєстрованого у державному реєстрі за № 116.

Після отримання права власності на зазначену квартиру позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачки, що порушує право банку вільно володіти та розпоряджатися належним йому майном.

Посилаючись на наведені обставини, банк просив суд виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку та без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана ОСОБА_1 до укладення кредитного договору, не для придбання спірного нерухомого майна, тому правові підстави для виселення відповідачки разом з її сином зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

Вказує на те, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права статтю 41 Конституції України, статті 317, 319, 321, 391 ЦК України, відповідно до яких припинення права власності на майно є підставою для втрати права користування ним.

Оскільки відповідачка не є власником квартири, її виселення можливе без надання іншого постійного житла.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, 6-55662св10, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Суд першої інстанції незаконно переклав обов`язок забезпечення відповідачки житловим приміщення на позивача, оскільки законом передбачено, що саме на державу, а не будь-яких інших осіб покладено обов`язок надання житла.

Отже, оскаржуване рішення порушує норми матеріального права, оскільки положення ч.2 ст.109 ЖК Української РСР не підлягають застосуванню при розгляді даної справи та не покладають обов`язку на АТ КБ «Приватбанк» надати відповідачці інше постійне жиле приміщення та зазначення його у позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду під час нового розгляду справи

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 22 листопада 2016 року державним реєстратором юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. було прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний №32521811 від 24.11.2016 року, про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №73818442 від 24.11.2016 року (а.с.4).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 серпня 2019 року встановлено, що 01 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №CVSNGA00000016, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США на споживчі цілі. Додатковою угодою до вказаного кредитного договору від 09 квітня 2013 року сторонами було узгоджено порядок та розмір щомісячних платежів по кредиту.

01 березня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки квартири №CVSNGA00000016, згідно якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 53,10 кв.м., житловою площею 34,00 кв.м. (а.с.111-115).

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року встановлено, що предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 листопада 2004 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П. за реєстровим №4843, зареєстрованого у Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 09 листопада 2004 року в реєстровій книзі №117 на сторінці №232 за реєстровим №8986 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 листопада 2004 року за №1709942 ( а.с. 85-90).

20 липня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало ОСОБА_1 повідомлення-претензію, в якому на підставі ст.109 Житлового кодексу України, просило її з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями звільнити житлове приміщення за вказаною адресою протягом 30 днів з дня отримання повідомлення (а.с.5). Зазначене повідомлення ОСОБА_1 не отримано (а.с.148).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_1 та осіб, які зареєстровані та/або проживають у зі зняттям їх з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення, з підстав, передбачених статтями 319, 321 ЦК України, статтею 109 ЖК Української РСР, статтею 40 Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Як на підставу позову, банк посилався на те, що набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дає підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, провадження № 61-29115сво18, у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц, провадження № 61-16347св18, від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17, провадження № 61-1041св18, від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц, провадження № 61-8593св18.

Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, а набута іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 листопада 2004 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П. за реєстровим №4843.

При цьому, кредитний договір укладений пізніше 01 березня 2007 року.

Таким чином, позивач не довів, що іпотекодавець ОСОБА_1 придбала у власність спірний житловий будинок за рахунок кредитних коштів, повернення яких було забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення.

Банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із житлового будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом застосовані норма права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, є необгрунтованими з огляду на встановлені судами обставини.

У апеляційній скарзі банк також посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, відповідно до яких право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Проте зазначені доводи не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини наведених справ є різними і у справі, яка переглядається іпотечне житло придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, тому до спірних правовідносин застосовуються положення статті 109 ЖК Української РСР.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак