УХВАЛА

11 жовтня 2021 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Федчишена Т. Ю., розглянувши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування судового наказу, виданого за заявою КП «ЖКС «Фонтанський» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті за користування житловим приміщенням та комунальними послугами, -

ВСТАНОВИЛА:

15 грудня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ у справі 522/14449/20 за заявою КП «ЖКС «Фонтанський» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті за користування житловим приміщенням та комунальними послугами у розмірі 17 094,03 гривень. Вирішено питання про судовий збір.

01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про скасування вищевказаного судового наказу, посилаючись на те, що про наявність грошової вимоги у виконавчому провадженні їм стало відомо тільки 10.09.2021 з Єдиного реєстру боржників, коли ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса з метою посвідчення правочину щодо квартири на користь доньки, при цьому жодних повідомлень від виконавчої служби вони не отримували. Також посилаються на те, що договір на обслуговування квартири ними не укладався, а від моменту набуття права власності жодних комунальних послуг ЖКС «Фонтанський» їм не надавало, а відтак відсутнє будь-яке грошове зобов`язання перед заявником. Також просили допустити поворот виконання судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

Інститут процесуальних строків спрямований на впорядкування цивільного процесу, забезпечення своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ, а метою обмеження процесуальних прав строками є впорядкування і прискорення провадження, а також перешкоджання затягуванню вирішення справи.

При цьому, варто зазначити, що Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці щодо України неодноразово звертав увагу на норми ЦПК України, що стосуються процесуальних строків, але в аспекті порушення принципу правової визначеності у контексті п.1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини.

Так, у справі Melnik v. Ukraine Європейський Суд з прав людини зазначив, що норми, які регулюють строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

В іншій справі, Ponomaryov v. Ukraine, Європейський Суд з прав людини зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі плином значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Європейський Суд з прав людини звертав особливу увагу, що у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

У справі Ustimenko v. Ukraine, Європейський Суд вказав, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за статтею 6 Конвенції.

Так, судом встановлено, що із заявою про скасування судового наказу від 15 грудня 2014 року у справі № 522/22714/14-ц заявники звернулися до суду, який видав вказаний судовий наказ, майже через 7 років після його видачі.

Звертаючись до суду із указаною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що про наявність грошової вимоги, яка виникла на підставі судового наказу, їм стало відомо 10.09.2021 з Єдиного реєстру боржників, коли ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса з метою посвідчення правочину щодо квартири на користь доньки, проте доказів на підтвердження указаних обставин не надали.

Аналізуючи обставини даної справи судом враховується, що стягнута на підставі судового наказу від 15.12.2014 з ОСОБА_1 заборгованість виникла у зв`язку з невиконанням обов`язків щодо оплати послуг за користування житловим приміщенням, а також комунальних послуг.

При цьому, суд враховує, що ОСОБА_1 мала бути обізнаною про стан виконання нею зобов`язань по оплаті послуг за користування житловим приміщенням та комунальних послуг.

Відповідно до ст. 104 ЦПК України (у редакції, що діяла на час видачі оспорюваного судового наказу), передбачалося, що після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію боржникові рекомендованим листом із повідомленням. Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача з копіями доданих до неї документів.

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, оспорюваний судовий наказ від 15 грудня 2014 року у той же день надсилався судом боржнику за адресою її проживання, яка зазначена заявниками у поданій заяві про скасування вказаного судового наказу.

У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини вказував на поняття давності, яке забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. справа «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п. 570).

За наведених обставин, враховуючи тривалість строку, що минув з моменту видачі оспорюваного судового наказу від 15 грудня 2014 року у справі № 522/22714/14-ц, який становить майже 7 років, відсутність доказів того, що ОСОБА_1 не могла знати про наявність заборгованості по оплаті комунальних послуг та послуг за користування житловим приміщенням, а також відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду із відповідною заявою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу, оскільки останнє становитиме невиправдане втручання у принцип res judicata та неминуче призведе до порушення прав стягувача, який має легітимні очікування щодо набуття судовим наказом від 15 грудня 2014 року статусу остаточного судового рішення, у зв`язку з чим у стягувача виникло беззаперечне «право на майно» у розумінні статті 1 Протоколу Першого до Європейської конвенції з прав людини.

За вказаних обставин, подана заява підлягає поверненню особам, які її подали.

Керуючись ст. ст. 170, 171 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування судового наказу, виданого за заявою КП «ЖКС «Фонтанський» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті за користування житловим приміщенням та комунальними послугами - повернути особам, які її подали.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд міста Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Т. Ю. Федчишена