Справа № 351/1650/18
Провадження № 22-ц/4808/1214/21
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Петрички Олександра Євгеновича на рішення Снятинського районного суду від 09 червня 2021 року під головуванням судді Собка В.М. у м. Снятин,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.04.2015 відповідачі по справі отримали від нього 750 000,00 грн, які зобов`язалися повернути до 01.08.2015, про що написали розписку.

Він неодноразово звертався до відповідачів з проханням повернути кошти, однак вони на даний час кошти не повернули і не мають наміру їх повертати.

Станом на день подачі позову відповідачі заборгували йому 750 000,00 грн основного боргу. При цьому, згідно проведеного розрахунку пені за останній рік, виходячи з облікової ставки НБУ, розмір пені становить 113 084,25 грн, 3% річних від суми боргу становлять 67 500,00 грн, інфляційні втрати за весь період прострочення платежу становлять 278 543,47 грн.

Таким чином загальна сума заборгованості станом на 31.07.2018 становить 1 209 127,72 грн та складається з: 750 000,00 грн - основний борг (тіло кредиту); 278 543,47 грн - інфляційне збільшення боргу; 67 500,00 грн - 3% річних; 113 084,25 грн - пеня за 1 рік.

Посилаючись на те, що борг на даний час не повернуто та відповідачі зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних, а також пеню, просив стягнути з відповідачів кошти в сумі 1 209 127,72 грн.

Ухвалою Снятинського районного від 26.02.2020 клопотання адвоката Петрички О.Є. в інтересах ОСОБА_3 про виключення з числі відповідачів у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та про стягнення боргу за договором позики - ОСОБА_3 задоволено. Виключено ОСОБА_3 з числа відповідачів у справі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Снятинського районного від 09 червня 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 209 127,72 грн боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 810,00 грн. судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводи представника відповідача на те, що у матеріалах справи міститься лише копія розписки, посилаючись на те, що позивачем у судовому засіданні суду був представлений оригінал розписки від 24.04.2012, написаний власноручно ОСОБА_1 та підписаний нею.

Ознайомившись з матеріалами справи, він з`ясував, що жодного засідання по справі так і не відбулося. Щоразу, розгляд справи відкладався з тих чи інших причин, в матеріалах справи взагалі відсутній оптичний диск з аудіо чи відео-фіксацією.

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також має місце порушення норм процесуального права. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги

Тому, саме оригінал розписки повинен бути поданий до матеріалів справи.

Також не відповідають дійсності висновки суду першої інстанції щодо безпідставності посилань представника відповідача про ненадання позивачем належних доказів розрахунку 3 % річних та інфляційних витрат, оскільки до позовної заяви долучений повний та ґрунтовний розрахунок 3% річних та інфляційних витрат. У своїй заяві він вказував, що йому не зрозуміло звідки позивач взяв відомості про індекс інфляції чи ставку НБУ, які він вказав у розрахунку ціни позову, тобто відсутні будь-які докази, що вони відповідають дійсності. Без спеціальних знань, йому важко перевірити правильність розрахунків які містяться у матеріалах справи, тим більше, якщо у них відсутні посилання на джерело інформації (ставка НБУ чи індекс інфляції) а також, не вказано за якою формулою було проведено розрахунки.

Вказує, що у поданій до суду заяві зазначав, що ОСОБА_1 не отримувала від позивача 750 000 грн., проте ОСОБА_1 визнає, що у 2010 році отримувала у позивача певну суму у валюті в борг, але протягом трьох наступних років погасила більшу його частину. І позивач і його представник, в залі судового засідання, до початку розгляду справи, в присутності судді та секретаря судового засідання, визнали, що передачі коштів у сумі 750 000 грн не було. Тобто, по суті, сума боргу яка вказана у розписці, виникла на підставі інших правовідносин, які мали місце значно раніше.

Просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року в справі № 201/11388/17 вказав, що наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року не встановив.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, застосувавши положення статей 1046, 1049 ЦК України, дійшов висновку, що позичальник свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів.

Однак такий висновок суду першої інстанції на думку колегії суддів апеляційного суду є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом, на обґрунтування позову та на підтвердження факту укладення договору позики від 24.04.2015, змісту умов договору, факту отримання відповідачами від нього грошової суми позики ОСОБА_2 надав суду копію розписки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 24.04.2015, відповідно до якої вони позичили у ОСОБА_2 750 000,00 грн та зобов`язалися повернути до 01.08.2015 (а.с. 7).

Оригінал розписки від 24.04.2015, наданої ОСОБА_2 відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в матеріалах справи відсутній.

При цьому, при розгляді справи в суді представник відповідачки посилався на те, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачам, звертав увагу суду на відсутність в матеріалах справи оригіналу розписки, вважаючи, що копія такої є неналежним та недопустимим доказом.

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Таким чином, позивач не надав суду належні та допустимі докази щодо укладення договору позики від 24.04.2015, змісту умов договору, факту отримання відповідачами від нього грошової суми позики, не довів їх переконливість, а також не довів, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Доводи позивача про боргові зобов`язання відповідачів ґрунтуються не на оригіналі боргового зобов`язання, а на копії розписки.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивачем у судовому засіданні суду був представлений оригінал розписки від 24.04.2012, написаний власноручно ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки в матеріали справи не містять даних, з яких вбачається проведення судового засідання за участю позивача, а також не відповідають вимогам ст. 96 ЦПК України, згідно якої оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи, у справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Крім того, належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи позивач не подав оригіналу розписки від 24.04.2015 і суду апеляційної інстанції.

Щодо вимог апеляційної скарги про скасування повністю оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року в справі № 344/17217/15-ц вказав, що можливість оскарження судового рішення з множинністю сторін повністю є способом реалізації процесуального права учасника справи. Процесуальне право на оскарження судового рішення учасником справи є відмінними від права, що випливає з матеріально-правових відносин і яке здійснюється його носієм виключно у власному інтересі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт наполягає на скасуванні повністю оскаржуваного рішення, однак доводів щодо незаконності і необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 не вказує.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що оскаржуване судове рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики постановлене з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з вищенаведених підстав. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики слід залишити без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції покладаються на ОСОБА_2 та з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 13 215,00 грн сплаченого згідно квитанції від 08.07.2021 судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 109).

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду від 09 червня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 ) 13 215 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський