Єдиний унікальний номер судової справи 487/2774/19
Номер провадження 22-ц/812/1721/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 жовтня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 15 квітня 2021 року, під головуванням судді Карташевої Т.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Миколаївкомунтранс» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Миколаївкомунтранс» (далі КП «Миколаївкомунтранс») про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 червня 2012 року між КП «Миколаївкомунтранс» та ОСОБА_2 було укладено договір №4755 про надання послуг з вивезення побутових відходів. Виходячи з розрахунку двох членів родини позивача, на момент укладення договору, вартість послуг на рік складала 286 грн. 56 коп.

За період з 01 січня 2013 року по 01 січня 2019 року позивачем сплачено за надані відповідачем послуги з вивезення твердих побутових відходів на загальну суму 2 404 грн. 40 коп.

Після сплати позивачем послуг за наступний 2019 рік він отримав повідомлення від КП «Миколаївкомунтранс», з якого вбачається, що станом на 01 січня 2019 року він має заборгованість перед підприємством у розмірі 171 грн. 66 коп.

Звернувшись за роз`ясненнями до відповідача, позивач дізнався, що заборгованість виникла внаслідок підвищення тарифів за надані послуги.

Між тим, ОСОБА_2 вважає, що відповідачем безпідставно та незаконно змінено тарифи та підвищено вартість послуг з вивезення побутових відходів, оскільки проігноровано рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2015 року у справі №490/6354/14-а, залишене без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року, яким задоволено частково позовні вимоги Миколаївської міської громадської організації «Фонд розвитку міста Миколаєва» до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень. Вказаним судовим рішенням скасовано рішення виконкому Миколаївської міської ради №343 від 17 квітня 2014 року «Про коригування тарифів на послуги із захоронення, перевезення та вивезення ТПВ для споживачів м. Миколаєва» та рішення №344 від 17 квітня 2014 року «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Також, позивач зазначав, що про зміну тарифів КП «Миколаївкомунтранс» його належним чином вчасно не повідомляло.

Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача у позивача суттєво погіршився стан його здоров`я, що завдало йому моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, остаточно просив:

визнати незаконними дії КП «Миколаївкомунтранс» щодо ігнорування судового рішення Центрального районного суду міста Миколаєва по справі №490/6354/14-а;

визнати незаконними дії КП «Миколаївкомунтранс» щодо ненадання відповіддю від 05 лютого 2019 року розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по вивозу ТПВ згідно з його заявою від 19 січня 2019 року;

визнати незаконними дії КП «Миколаївкомунтранс» щодо встановлення 30 вересня 2019 року заборгованості ОСОБА_2 за послуги по вивезенню ТПВ за 2012 рік у розмірі 82 грн. 08 коп.;

визнати незаконною бездіяльність КП «Миколаївкомунтранс» в частині несвоєчасного надання ОСОБА_2 інформації про корегування тарифів з 01 травня 2015 року, 01 липня 2018 року;

встановити ОСОБА_2 заборгованість за послуги по вивезенню ТПВ станом на 01 січня 2019 року в розмірі 84 грн. 84 коп.;

постановити рішення про компенсацію судових витрат в розмірі 2 689 грн. 40 коп. за рахунок КП «Миколаївкомунтранс»;

постановити рішення про компенсацію моральної шкоди у розмірі 21 020 грн. з розрахунку десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

КП «Миколаївкомунтранс» надало до суду відзив, в якому просило у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначало, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2015 року у справі №490/6354/14-а не визначалось обов`язку відповідача та третіх осіб здійснити перерахунок вартості послуг споживачам та на КП «Миколаївкомунтранс» не покладено обов`язку щодо виконання вищевказаного рішення суду, а тому позовні вимоги щодо визнання незаконними дій щодо ігнорування вказаного рішення суду та щодо зміни тарифів за послуги по вивезенню ТПВ задоволенню не підлягають.

Крім того, 31 березня 2015 року в міській газеті «Вечірній Миколаїв» №37 (3655) було опубліковано рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №184 від 27 березня 2015 року, яким доведено до відома споживачів факт прийняття рішення та розмір тарифу, що свідчить про те, що позивач вважається таким, що повідомлений про прийняття органом місцевого самоврядування вказаного рішення та про підвищення з 01 травня 2015 року тарифу за послуги з вивезення ТПВ. Таким же способом споживачі були повідомлені про рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №488 від 08 червня 2018 року про тарифи на послуги з вивезення твердих побутових відходів.

Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь компенсації моральної шкоди, то ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та погіршенням стану здоров`я позивача.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконними дії КП «Миколаївкомунтранс» щодо ненадання ОСОБА_2 відповіддю від 05 лютого 2019 року розрахунку його заборгованості по вивозу ТПВ згідно з його заявою від 19 січня 2019 року.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду частково скасувати, та ухвалити нове судове рішення відповідно до його заяви про зміну позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 01 червня 2012 року між КП «Миколаївкомунтранс» та ОСОБА_2 укладено договір №4755 про надання послуг з вивезення побутових відходів (том 1 а.с.87).

Згідно з п.1 вказаного договору виконавець КП «Миколаївкомунтранс» зобов`язується надавати послуги з вивезення побутових відходів, а споживач ОСОБА_2 зобов`язується своєчасно сплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до умов договору, вартість договору визначається, виходячи з річних обсягів вивезення ТПВ, розрахованих згідно норм накопичення 3.6 м3 на одну людину, тарифу діючого на момент складання договору, а також кількості проживаючих згідно до домової книги або довідки Ф3. У разі зміни тарифів вартість договору змінюється і оплата замовником отриманих послуг здійснюється на нових тарифах без зміни інших умов договору, нові тарифи будуть висвітлені в засобах масової інформації.

Вартість договору на момент його підписання становила 286 грн. 56 коп. на рік.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №343 від 17 квітня 2014 року «Про коригування тарифів на послуги із захоронення, перевезення та вивезення ТПВ для споживачів м. Миколаєва» проведено коригування діючих по місту тарифів на послуги, зокрема, із перевезення та вивезення ТПВ для всіх катерній споживачів. Пунктом 3 вказаного рішення встановлено тарифи КП «Миколаївкомунтранс» при ручному завантажені від населення по тарифу 49.58 грн./куб.м (том 1 а.с.85).

Цього ж дня Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення №344 «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (том 1 а.с.86).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2015 року у справі №490/6354/14-а, залишеним без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року, задоволено частково позовні вимоги Миколаївської міської громадської організації «Фонд розвитку міста Миколаєва» до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень. Скасовано рішення виконкому Миколаївської міської ради №343 від 17 квітня 2014 року «Про коригування тарифів на послуги із захоронення, перевезення та вивезення ТПВ для споживачів м. Миколаєва» та рішення №344 від 17 квітня 2014 року «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (том 1 а.с.12-14,18-20).

05 лютого 2019 року КП «Миколаївкомунтранс» на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення №53, зі змісту якого вбачається, що станом на 01 червня 2012 року тариф на вивезення ТПВ становив 39 грн. 73 коп./м3 або 11 грн. 92 коп./міс. за 1 мешканця.

Підвищення тарифу на послуги з вивезення ТПВ відбувалося:

з 05 травня 2014 року 49 грн. 58 коп./м3 або 14 грн. 87 коп./міс. за 1 мешканця, на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №343 від 17 квітня 2014 року;

з 15 квітня 2015 року 61 грн./м3 або 18 грн. 30 коп./міс. за 1 мешканця, на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №184 від 27 березня 2015 року;

з 01 липня 2018 року 100 грн. 38 коп./м3 або 30 грн. 11 коп./міс. за 1 мешканця, на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №488 від 08 червня 2018 року.

Рішення про коригування тарифів на послуги вивезення ТПВ для споживачів м. Миколаєва були опубліковані в засобах масової інформації та розміщені на інтернет-порталі Миколаївської міської ради.

Заборгованість ОСОБА_2 за вивезення ТПВ станом на 01 січня 2019 року становить 171 грн. 66 коп. (том 1 а.с.10).

Окрім того, з пояснень відповідача вбачається, що заборгованість позивача за 2012 рік в сумі 82 грн. 80 коп. повністю погашена проведеною позивачем оплатою від 26 листопада 2015 року, а тому станом на дату її погашення строк позовної давності є таким, що не сплив, а відтак вказана сума не входить до суми заборгованості позивача, яка виникла станом на 01 січня 2019 року в сумі 171 грн. 66 коп.

Згідно із ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до ст.ст.67,162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених ст.526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України).

Звертаючись до суду із позовом та посилаючись на те, що рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №343 від 17 квітня 2014 року «Про коригування тарифів на послуги із захоронення, перевезення та вивезення ТПВ для споживачів м. Миколаєва» та рішення за №344 від 17 квітня 2014 року «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», якими було підвищено вартість послуг з вивезення ТПВ, скасовані рішенням суду, позивач вважав, що КП «Миколаївкомунтранс», ігноруючи постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року, безпідставно змінило тарифи та підвищило вартість послуг по вивезенню ТПВ.

Пунктом 1.1 Статуту КП «Миколаївкомунтранс» визначено, що Комунальне підприємство «Миколаївкомунтранс» створено Миколаївською міською радою з метою здійснення господарської діяльності та засновано на комунальній власності територіальної громади міста Миколаєва.

Згідно п.1.2 Статуту власником підприємства є територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Предметом діяльності підприємства є виконання в місті Миколаєві таких робіт та послуг: вивіз твердих побутових відходів на міське завалище; поховання та знешкодження твердих побутових відходів на міському звалищі; відлови та збирання трупів бродячих тварин, утилізація; вивіз рідких нечистот; утримання зливного пункту; глибинне очищення туалетів; обслуговування громадських туалетів; надання послуг поливомиючими, бортовими, спеціальними автомашинами та самоскидами; ремонт автотранспорту та обслуговування легкових автомашин, вулканізація; ремонтно-будівельні роботи; утримання полігона по похованню відходів; випуск товарів народного споживання; оптова, роздрібна торгівля товарами виробничого призначення, народного споживання, сільгосптоварами, матеріалами (п.2.1 Статуту).

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого Адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7 (далі - Постанова), резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції, а тому повинна містити чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, апеляційної чи касаційної скарги.

Разом з тим, оскільки вищевказаним судовим рішенням не визначалось та не покладалось обов`язку на КП «Миколаївкомунтранс» здійснити будь-які дії, у тому числі, перерахунок вартості наданих послуг споживачам, то підстав вважати, що відповідач не виконував обумовлене судове рішення, у колегії суддів не має, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Щодо позовних вимог в частині визнання незаконними дії КП «Миколаївкомунтранс» щодо встановлення заборгованості ОСОБА_2 за послуги по вивезенню ТПВ, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки з матеріалів справи слідує, що позивач протягом тривалого часу здійснював оплату послуг за вивезення ТПВ за недіючим тарифом, самовільно занижуючи вартість таких послуг, що призвело до виникнення заборгованість за вивезення ТПВ, розмір якої станом на 01 січня 2019 року був визначений відповідачем у розмірі 171 грн. 66 коп. (вказаний розмір заборгованості позивачем не спростовано).

Що стосується позовних вимог позивача щодо визнання незаконною бездіяльності відповідача в частині несвоєчасного надання йому інформації про корегування тарифів з 01 травня 2015 року, 01 липня 2018 року, то колегія суддів виходить з наступного.

Підвищення тарифу на вивезення твердих побутових відходів, яке відбулось з 15 квітня 2015 року було здійснено на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про коригування тарифів на послуги із захоронення, перевезення та вивезення ТПВ для споживачів м. Миколаєва» за №184 від 27 березня 2015 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24 червня 2004 року, що діяла на момент прийняття вищевказаного рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №184 від 27 березня 2015 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Згідно п.1 ч.1 ст.13 вищевказаного Закону України, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до положень пп.1 п.8 договору №4755 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01 червня 2012 року, споживач має право одержання достовірної та своєчасної інформації про послуги вивезення відходів, зокрема про їх вартість, загальну суму місячної оплати, структуру тарифів, норми надання послуг і графік вивезення відходів, який цілком кореспондується з обов`язком виконавця, передбаченим пп.5 п.10 Договору.

Крім того, умовами договору передбачено, що у разі зміни тарифів вартість договору змінюється і оплата замовником отриманих послуг здійснюється по нових тарифах без зміни інших умов договору, нові тарифи будуть висвітлені в засобах масової інформації. Пунктом 6 розділу «Оплата послуг» Договору встановлено, що споживач вважається повідомленим про зміну вартості послуг з моменту публікації у засобах масової інформації відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Частиною 2 п.2.5 Порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30 липня 2012 року №390 (який діяв на час прийняття рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради 27 березня 2015 року за №184, від 08 червня 2018 року за 488) вказано, що інформація про розмір тарифу доводиться суб`єктами господарювання, що надають послуги з вивезення побутових відходів до відома споживачів шляхом розміщення на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування в мережі Інтернет (за наявності), у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження (перевага надається друкованим засобам масової інформації органу місцевого самоврядування), веб-сайті суб`єкта господарювання (за наявності) та, за необхідності, на інформаційних стендах біля адміністративних будинків органів місцевого самоврядування, балансоутримувачів багатоквартирних будинків. Частина 3 встановлює, що суб`єкт господарювання додатково може також доводити до відома споживачів інформацію за допомогою радіо, телебачення та способу, визначеного статутом територіальної громади.

Пунктом 2.6 Порядку передбачено, що способи доведення до відома споживачів інформації не обмежуються тими, що передбачені цим порядком.

Вищевказане рішення було опубліковано 31 березня 2015 року в міській газеті «Вечірній Миколаїв» №37 (3655), яким доведено до відома споживачів факт прийняття рішення та розмір тарифу.

Окрім розміщення оголошення в газеті «Вечірній Миколаїв», працівниками КП «Миколаївкомнутранс» кожному споживачу за адресами їх проживання були рознесені повідомлення про зміну (корегування) тарифу на послуги з вивезення ТПВ, які були затверджені рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №184 від 27 березня 2015 року.

Отже, опублікування інформації про коригування тарифу на вивезення твердих побутових відходів, яке відбулося 15 квітня 2015 року на підставі вищевказаного рішення із врахуванням ч.2 п.2.5 Порядку, було здійснено саме у друкованому засобі масової інформації органу місцевого самоврядування Редакції газети Миколаївської міської ради «Вечірній Миколаїв», випуск від 31 березня 2015 року №37 (3655), що є належним та допустимим доказом своєчасного доведення до позивача інформації про коригування тарифу, та, крім того, підтвердженням виконання відповідачем обов`язку, передбаченого пп.5 п.10 Договору №4755 про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 01 червня 2012 року.

Аналогічно, позивач є повідомленим про прийняття рішення органом місцевого самоврядування, а саме рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 08 червня 2018 року №488 про коригування (підвищення) тарифу з 01 липня 2018 року, яке опубліковане в міській газету «Вечірній Миколаїв» №67 (4125) від 16 червня 2018 року.

Посилання позивача на неправомірність дій відповідача щодо розміщення публікації у міській газеті «Вечірній Миколаїв» про зміну тарифів за вивезення ТПВ, у зв`язку з чим позивача було несвоєчасно повідомлено про зміну вказаних тарифів, не заслуговують на увагу через безпідставність таких обґрунтувань.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід заначити наступне.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1, 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, згідно із вимогами ст.ст.23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 21 020 грн.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що моральна шкода, яка була завдана пов`язана з погіршенням його стану здоров`я, унаслідок впливу на нього протиправних дій і рішень відповідача, колегія суддів не приймає, оскільки при вирішенні спору судом досліджено надану позивачем медичну документацію, і не встановлено з боку відповідача порушень, які б могли вказувати на причинно-наслідковий зв`язок між його діями та погіршенням здоров`я позивача.

Також, на думку колегії суддів, сам по собі факт, що визнано незаконними дії КП «Миколаївкомунтранс» щодо ненадання ОСОБА_2 відповіддю від 05 лютого 2019 року розрахунку заборгованості по вивозу ТПВ згідно з його заявою від 19 січня 2019 року, не свідчить про наявність заподіяння моральної шкоди позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушується права позивача, як споживача послуг, внаслідок чого останньому заподіяно моральну шкоду, не заслуговують на увагу, оскільки докази, які б підтверджували неналежне надання послуг з вивезення ТПВ, позивачем не надано.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення в оскаржуваній частині, на підставі положень ст.375 ЦПК України, слід залишити без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 07 жовтня 2021 року