Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3531/20
Провадження №: 2/332/387/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

при секретарі - Васильченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовомза позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини ганку нежитлового приміщення до початкового розміру за власні кошти, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , «про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини ганку нежитлового приміщення до початкового розміру за власні кошти». Відповідно позовних вимог, позивач зазначає, що загальна площа нежитлового приміщення складає 43,2 кв.м. Ганок зараз має площу 19,1 кв.м. На момент первинної технічної документації житлового будинку, ганок мав значно меншу площу, а саме: - 8,86 кв.м. Біля входу в зазначене нежитлове приміщення були і є зараз прибудовані до житлового будинку 2 цегляні опорні стійкі козирка над входом товщиною 0,28 метрів, та відступ від будинку складає 1,05 метрів, відстань між ними складає 8,3 метра. В якості доказу позивач надав до суду копію експлікації технічного плану 1 поверху житлового багатоповерхового будинку, на якому зазначений саме козирок розміром над входом товщиною 0,28 метрів, та відступ від будинку складає 1,05 метрів, відстань між ними складає 8,3 метра. Також позивачем було заявлено клопотання, про витребування у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», завірені копії плану першого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та експлікації приміщень цього поверху з технічної документації, виготовленої на час прийняття в експлуатацію даного будинку, які наявні в матеріалах інвентаризаційної справи, та підтверджуючу інформацію щодо розміру ганку в первинній документації та документації на сьогоднішній день, яке було задоволено Заводським районним судом місто Запоріжжя та 02 лютого 2021 року винесена відповідна Ухвала, але завірені копії плану першого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та експлікації приміщень цього поверху з технічної документації, виготовленої на час прийняття в експлуатацію даного будинку, які наявні в матеріалах інвентаризаційної справи, та підтверджуючу інформацію щодо розміру ганку в первинній документації та документації на сьогоднішній день позивачем до суду не надані.

06 жовтня 2021 року, через канцелярію Заводського районного суду м. Запоріжжя, надійшла заява, що позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить задовольнити та просить суд розглядати цивільну справу без їх участі.

«01» лютого 2021 року, представник відповідача адвокат Новіков І.О. надав суду відзив на позов, в якому зазначає, що відповідно до договору дарування, від 10 грудня 2008 року, за № 15806, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського округу Бургазли І.І., та зареєстрований в реєстрі право власності на нерухоме майно, я ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 . Крім того, представник відповідача вказує, що позивач надає до суду копію технічного плану 1 поверху житлового багатоповерхового будинку, на якому зазначений саме козирьок розміром над входом товщиною 0,28 метрів, та відступ від будинку складає 1,05 метрів, відстань між ними складає 8,3 метра. Таким чином, у позивача відсутні докази, щодо існування ганку в розмірі 8,86 кв.м., на момент складання та проведення первинної інвентаризації житлового будинку розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1 , що ставить позицію позивача під сумнів.

Також в своєму відзиві відповідач зазначає, що - нежитлове приміщення (група нежитлових приміщень) - сукупність нежитлових приміщень, які мають сполучення між собою та окремий вихід на сходову клітку, коридор або земельну ділянку чи прилеглу територію і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин; Замощення - спеціальне покриття вздовж зовнішнього боку стін будинку для захисту фундаментів від атмосферних опадів. Ґамнок - зовнішня прибудова (часто крита) при вході до будівлі, у вигляді трохи піднятого над землею майданчику перед дверима будинку, через яку здійснюється вхід і вихід з житлового або нежитлового приміщення. Може мати навіс, дашок на стовпах, огородження. Якщо дверний проріз розташований високо, то ґанок має сходи. Крім практичної потреби (захист входу від атмосферних опадів). Тобто річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю (згідно до ч. 1 ст. 186 ЦК України). Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст.186 ЦК України). Складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення (ч. 1 ст. 187 ЦК України). При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню (ч. 2 ст. 187 ЦК України). Згідно до статті 188 ЦК України, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.

Крім того відповідач звертає увагу, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради, відповідно першого власника вищезазначеного приміщення, було зареєстровано як нежитлове, останні є складною річчю із великою кількістю складових частин (серед яких насамперед є козирьок та ганок), котрі пов`язані спільним призначенням і які не можуть бути відокремлені без їх пошкодження або істотного знецінення, на якому насамперед розташований ганок та який був відображений в технічному паспорті відповідно до проведеною інвентаризацією попередніми власниками в тому числі ЗМР. А тільки потім у саме в тому виді був переданий відповідачу в дар, тобто в тому вигляді як він існує на теперішній час, ніякої реконструкції відповідач з моменту набуття власності не проводила. Крім того, відповідач посилається на підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 Земельного кодексу України. За ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (ч. 2 ст. 377 ЦК України). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

Таким чином, відповідач вважає, що вона набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

За змістом ч. 1 ст. 167 та ст. 170 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин та набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в своїй Постанові від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (Провадження № 12-143гс18) у п.п. 8.5., 8.11., 8.16., 8.17., 8.19. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України наголошує на тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статі 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р (далі відповідно-Перший протокол; Конвенція) в якому закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст.41 Конституції України). Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року (далі - Пленум ВССУ № 6) в пункті 7 зазначено наступне: Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; - про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Таким чином, об`єкт нерухомості нежитлове приміщення - № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 та ганок в розумінні діючого чинного законодавства України не є самочинним будівництвом.

ЄСПЛ також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоячою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, відповідно до вимог статті 377 ЦК України, 120 ЗК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Крім того відповідач зазначає, що задоволення позовних вимог щодо знесення нерухомого майна, а саме: частини ганку нежитлового приміщення будинку до початкового розміру відповідно до експлікації приміщення на момент первинної технічної документації, яке набуте у законний спосіб у будь-якому випадку буде свавільним втручанням в право Відповідача мирно володіти своїм майном та порушить право власності, що є не припустимим.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також відповідач зазначає, що, відповідно договору дарування за № 15806 від 10 грудня 2008 року та технічному паспорту вона отримала в дар нежитлове приміщення № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 . В технічному паспорті складеного Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації, який складений 01.11.2002 році, зазначено, нежитлове приміщення № 57 на першому поверху житлового будинку складає 52,8 кв.м., та ганок розміром 19,1 кв.м. Тобто до моєї власності перейшло нежитлове приміщення разом з ганком. Тим самим позиція позивача не відповідає дійсності де він зазначає, що саме я зробила збільшення розміру ганку, крім того, відповідач зазначив, що позивач не надав жодного доказу, щодо реконструкції або інших змін до ганку особисто відповідачем по справі. В матеріалах справи ці докази відсутні. Також в матеріалах справи відсутні складені протоколи про порушення діючого законодавства або складеного акту, що в подальшому мала місце бути складений протокол про адмінправопорушення, таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку з чим, відповідач вважає, що доводи представника позивача не знайшли свого підтвердження в позовній заяві та в додатках справи, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів щодо спростування фактів визначених в позовних вимогах. Враховуючи недоведеність самого факту порушення відповідачем норм діючого законодавства при вчиненні відповідних дій, а також прав позивача, відсутні і підстави для захисту судом прав позивача, які відповідачами не порушувалися, а отже і підстав для задоволення позову відсутні.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явилася, 06 жовтня 2021 року, через канцелярію Заводського районного суду м. Запоріжжя, надійшла заява, що представник відповідача адвокат Новіков І.О., просить суд відмовити у позовній заяві у повному обсязі та просить суд розглядати цивільну справу без його участі.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач відповідно до договору дарування, від 10 грудня 2008 року, за № 15806, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського округу Бургазли І.І., та зареєстрований в реєстрі право власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно позовних вимог, позивач зазначає, що загальна площа нежитлового приміщення складає 43,2 кв.м. Ганок зараз має площу 19,1 кв.м. На момент первинної технічної документації житлового будинку, ганок мав значно меншу площу, а саме: - 8,86 кв.м. Біля входу в зазначене нежитлове приміщення були і є зараз прибудовані до житлового будинку 2 цегляні опорні стійкі козирька над входом товщиною 0,28 метрів, та відступ від будинку складає 1,05 метрів, відстань між ними складає 8,3 метра.

Згідно копії технічного плану 1 поверху житлового багатоповерхового будинку, на якому зазначений саме козирьок розміром над входом товщиною 0,28 метрів, та відступ від будинку складає 1,05 метрів, відстань між ними складає 8,3 метра. Таким чином, позивач не надав доказів, щодо існування ганку в розмірі 8,86 кв.м., на момент складання та проведення первинної інвентаризації житлового будинку розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1 , що ставить позицію позивача під сумнів.

Також суд встановив, що відповідно доказів наданими сторонами відповідач отримала в дар нежитлове приміщення № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 . Відповідно до технічного паспорту складеного Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації, 01.11.2002 році, в якому зазначено, нежитлове приміщення № 57 на першому поверху житлового будинку складає 52,8 кв.м., та ганок розміром 19,1 кв.м., що відповідає фактичним розміром на теперішній час. Тобто відповідач по справі отримала вищезазначене приміщення в тому самому вигляді, як воно існує на теперішній час.

Крім того, суд звернув увагу, що технічний паспорт складений Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації, 01.11.2002 році, в якому зазначено, що власником приміщення є ЗМР тобто позивач по справі. Як зазначено в технічному паспорті на 01.11.2002 року, ЗМР надалі позивач передав у власність відповідно договору купівлі продажу ОСОБА_2 , нежитлове приміщення № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 , загальна площа нежитлового приміщення складає 43,2 кв.м. Ганок зараз має площу 19,1 кв.м. На момент первинної технічної документації житлового будинку, ганок мав значно меншу площу, а саме: - 8,86 кв.м. тобто в тому самому вигляді як приміщення існує на теперішній час. Тобто нежитлове приміщення № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 з моменту придбання як попереднім власником та фактичним власником відповідачем по справі, вищезазначене приміщення змін в розмірах не зазнала.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Згідно земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

За змістом ч. 1 ст. 167 та ст. 170 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин та набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в своїй Постанові від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (Провадження № 12-143гс18) у п.п. 8.5., 8.11., 8.16., 8.17., 8.19.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, наголошує на тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статі 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р (далі відповідно-Перший протокол; Конвенція) в якому закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст.41 Конституції України).

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року (далі - Пленум ВССУ № 6) в пункті 7 зазначено наступне: Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; - про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Таким чином, об`єкт нерухомості нежитлове приміщення - № 57 (першого поверху літ. А-5) у будинку АДРЕСА_1 та ганок в розумінні діючого чинного законодавства України не є самочинним будівництвом.

ЄСПЛ також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоячою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, відповідно до вимог статті 377 ЦК України, 120 ЗК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також суд вважає, що позивач не довів у повному обсязі викладене у позовній заяві та не надав доказів на обґрунтування позовних вимог.

З`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку наданим до справи доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, про необхідність відмови позивачу в задоволенні позову у повному обсязі .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимогЗапорізької міської ради - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11.10.2021р.

Суддя Р.В. Сінєльнік