Номер провадження: 22-ц/813/4439/21
Номер справи місцевого суду: 504/2639/19
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном.

Позовна заява мотивована тим, що 17 жовтня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 16к-15 (надалі Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредитні ресурси в сумі 18000,00 доларів США з оплатою відсоткової ставки 15% річних. Пунктом 5.1. Кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання зобов`язань є: однокімнатна квартира, загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 14,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вказаного пункту Кредитного договору між кредитором та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір від 17.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського РНО Одеської області Марченко О.М., за реєстровим номером 4079 (надалі Договір іпотеки), відповідно до якого Іпотекодавець передає в іпотеку однокімнатну квартиру, загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 14,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У квітні 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Таким чином, позивачу були відступлені права вимоги за кредитним договором № 16к-15 від 17.10.2006 року до ОСОБА_2 та за договором іпотеки від 17.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського РНО Одеської області Марченко О.М., за реєстровим номером 4079, до ОСОБА_1 .

У червні 2019 року в результаті порушення умов кредитного договору, позивачем у позасудовому порядку звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У травні 2019 року позивач направив на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу Вих. № 29/05/2019 від 29.05.2019 року з проханням звільнити житлове приміщення. Однак, відповідач не виконав вимог, викладених у вказаному листі.

Враховуючи вищевказане, представник ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» змушений був звернутися до суду.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» задоволено. Усунуто перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування нерухомими майном, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди в користуванні квартирою, що належить ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року та ухвали нове рішення, яким поновити право користування ОСОБА_1 на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не визначився належним чином з правовідносинами, які виникли між сторонами, не повністю встановив обставини, які підлягали встановленню і які мають значення для правильного вирішення соляру, не застосував законодавство, яке підлягало застосуванню. Зокрема, суд не надав оцінку тому, що спірна квартира, про втрату права користування ОСОБА_1 якою та про виселення ОСОБА_1 з якої заявлені вимоги, є єдиним житлом відповідача і цією квартирою було забезпечено зобов`язання померлого ОСОБА_2 за кредитом в іноземній валюті.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач в судове засідання, призначене на 28.09.2021 року на 14:00 годину не з`явився, причини неявки не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, усуваючи ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування та виселення з даної квартири ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивач набув права на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», його право власності в межах даної справи не оспорюється, і відповідно попередній власник (власники) право власності на це майно втратив. При цьому, право користування та володіння майном власник набув і мав як складову права власності;

- особи, яких у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки виселяють із житлового приміщення, який був придбаний ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, - виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що 17.10.2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 16к-15 (надалі Кредитний договір).

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредитні ресурси в сумі 18000,00 доларів США з оплатою відсоткової ставки 15% річних.

Пунктом 5.1. Кредитного договору передбачено, забезпеченням виконання зобов`язань є: однокімнатна квартира, загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 14,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Між кредитором та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір від 17.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського РНО Одеської області Марченко О.М., за реєстровим номером 4079 (надалі Догові іпотеки).

Відповідно до п. 1 Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно однокімнатну квартиру, загальною площею 32,1 кв. м., житловою площею 14,5 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ», як новий власник, що придбав спірне житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, не звільнює квартиру та продовжує проживати в ній, порушуючи права позивача щодо володіння, користування та розпорядження квартирою.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим право власності на спірне житлове приміщення набуто ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ», на підставі відповідного запису державного реєстратора в позасудовому порядку з посиланням на відповідне застереження в іпотечному договорі та невиконанням боржником ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором № 16к-15 від 17 жовтня 2021 року. Набуттю позивачем права власності на квартиру, як іпотекодержателя, передувало відступлення 23.04.2019 року ПАТ «Фінанси та кредит» до ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» прав вимоги за кредитним договором № 16к-15 від 17.10.2006 року та за договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 17.10.2006 року. Отже, при придбанні ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» прав іпотекодержателя та при набутті права на спірну квартиру в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки мав бути обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Крім того, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» при зверненні стягнення на предмет іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Такий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 754/4727/16.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи зі змісту кредитного договору та договору іпотеки, а також з інших матеріалів справи, суд першої інстанції набув безпідставного висновку, що спірна квартира була придбана саме за рахунок кредитних коштів, оскільки кредит був виданий ОСОБА_2 за кредитним договором від 17.10.2006 року, а ОСОБА_1 , як майновий поручитель і власник квартири з 2003 року, передав її в іпотеку банку для забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 17 жовтня 2006 року.

Тобто спірна квартира, належна майновому поручителю ОСОБА_1 з 2003 року, ніяк не могла бути придбаною за кредитні кошти, які були видані ОСОБА_2 за кредитним договором від 17.10.2006 року, на забезпечення якого дана квартира була передана в іпотеку.

При таких обставинах ОСОБА_1 не міг бути виселений без надання іншого житлового приміщення, адреса якого мала зазначатися у відповідному рішенні суду.

Однак наведених обставин судом не враховано та ОСОБА_1 виселено рішенням суду без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, до апеляційної скарги апелянтом, який через відсутність належного повідомлення не брав участі в суді першої інстанції, було додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , згідно з яким ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто майже за 8 років до відступлення первісним кредитором позивачу права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки, яким забезпечувалося основне зобов`язання.

У разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, висновок Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 2-2519/11).

Порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником (частина перша статті 523 ЦК України).

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (частини друга та третя статті 1281 ЦК України; тут і далі - у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин). Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта вказаної статті).

Позивачем не надано доказів, що він звертався з вимогою до спадкоємців, які прийняли спадщину в межах строків передбачених статтею 1281 ЦК України.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 520/7281/15-ц.

Враховуючи наведене вище в цій постанові апеляційного суду, суд першої інстанції у порушення зазначених вище положень закону фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, унаслідок чого дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

При таких обставинах, рішення суду не може залишатися в силі, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим з ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 5 763 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування, та шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 763 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 04.10.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова