КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021року місто Київ.

Справа 755/4539/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13025/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепа О.В.

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

секретар судового засідання Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року (ухвалене в складі судді Яровенко Н.О., повний текст складено 08.07.2021 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Великий конференс-зал Національної Академії НАН України» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Великий конференц-зал Національної Академії НАН України» про стягнення заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем в період з 01 квітня 2019 року по 04 грудня 2020 року. За час перебування в трудових відносинах позивач зазначає, що їй була нарахована але не виплачена заробітна плата. В день звільнення відповідач не провів повний розрахунок з позивачем. Позивач неодноразово зверталась до ДП «Великий конференц-зал Національної Академії НАН України», однак станом на день звернення до суду з нею не було проведено повного розрахунку. Такі дії відповідача завдали позивачу також моральних страждань, тому ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача моральну шкоду.

19 травня 2021 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснив наступне. Позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати в період з 17 березня 2020 року по 04 грудня 2020 року, про що свідчить її заява та наказ № 12 від 07 березня 2020 року. Щодо моральної шкоди, то представник відповідача зазначив, що відповідач не порушував трудових прав позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Великий конференс-зал Національної Академії НАН України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідно до поштової відмітки, 05 серпня 2021 року ОСОБА_1 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вказує на те, що рішення не ґрунтується на всебічному повному і об`єктивному (правильному) з`ясуванні обставин справи судом, прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, також, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і їм дано помилкову юридичну оцінку.

Вважає, що висновок суду щодо того, що роботодавець - Відповідач, керуючись постановами КМУ від 22.07.2020 №641 та від 26.08.2020 №760, в односторонньому порядку, своїм наказом мав право продовжити строк перебування Позивача у відпустці без збереження заробітної плати на невизначений строк, до закінчення строку дії карантину, який так і не введено в дію відповідно до Закону є помилковим.

Зазначає, що відповідач видав злочинні та безпідставні накази №12 від 17.03.2020, №27 від 28.09.2020, №29 від 30.10.2020 про відправлення Позивача у відпустку без збереження заробітної плати та продовжив її дію на невизначений строк, до закінчення строку дії карантину та, фактично, примусив підлеглого працівника - Позивача, до виконання протиправного нікчемного антиконституційного акту, чим порушив конституційні права і гарантії Позивача та позбавив її можливості заробляти собі на життя працею, відповідно, позбавив Позивача права на забезпечення достатнього життєвого рівня для себе і своєї сім`ї. Звертає увагу, що відповідач, порушуючи встановлений порядок, не ознайомив Позивача з цими наказами.

Вказує, що завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниження честі, гідності, ігнорування позивача прав, втратою у зв`язку з чим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів.

Крім того, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача витрати на правову допомогу на стадії підготовки позову і розгляду справи в суді першої інстанції, в розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.) та додаткові витрати на професійну правничу допомогу на стадії підготовки апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року і розгляду справи № 755/4539/21 в суді апеляційної інстанції, у розмірі 27 000,00 грн. (двадцять сім тисяч гривень 00 коп.).

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 доводи скарги підтримав з викладених у ній підстав. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача Ліпич О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що з 01.04.2019 року позивач працювала у Державному підприємстві «Великий конференц-зал Національної Академії НАН України» на посаді майстра ресторанного обслуговування, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.13).

Наказом № 33 від 04.12.2020 року ОСОБА_1 була звільнена з 04.12.2020 року відповідно до ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що підтверджується копією наказу (а.с.56).

За період перебування у трудових відносинах з відповідачем, а саме з 17.03.2020 року по день звільнення, ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата за ті дні в які вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Розрахунок при звільненні проведений у строки передбачені Законом.

Судом встановлено, що з 12.03.2020 року було запроваджено карантинні обмеження по всій території України, у зв`язку з пандемією COVID-19.

17.03.2020 року ОСОБА_1 написала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період карантину з 18.03.2020 року по 03.04.2020 року включно або до іншої, більш пізньої дати закінчення оголошення карантину у випадку подовження його строку рішенням КМУ (а.с.17).

Наказом № 12 від 17.03.2020 року «Про надання відпусток без збереження заробітної плати та встановлення тривалості робочого часу на період карантину» позивачу надана відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін на період карантину майстру із ресторанного обслуговування ОСОБА_1 з 18.03. по 03 квітня 2020 року включно, або, до іншої, більш пізньої дати завершення карантину у випадку подовження його строку рішенням КМУ (а.с.54-55).

Наказом № 27 від 28.09.2020 року «Про подовження зупинки (скорочення) роботи підприємства та встановлення тривалості робочого часу на період карантину» у зв`язку із веденням на території України заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби згідно Постанови КМУ від 22.07.2020 року № 641та Закону України № 760 від 26.08.2020 року під час зупинки (скорочення) роботи підприємства з 01.09.2020 року по 31.10.2020 року за попередньою згодою із співробітником, перервати відпустку без збереження заробітної плати на період карантину майстру ресторанного обслуговування ОСОБА_1 та допустити її до роботи 7, 10, 17 та 24 жовтня 2020 року у зв`язку з виробничою необхідністю (а.с.52).

Наказом № 29 від 30.10.2020 року «Про подовження зупинки (скорочення) роботи підприємства та встановлення тривалості робочого часу на період карантину» подовжено з 01.11.2020 по 31.12.2020 року термін надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.53).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , відповідно до її власноручно написаної заяви від 17.03.2020 року, перебувала з 18.03.2020 року по день звільнення, 04.12.2020 року, у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку із встановленням Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", заробітна плата за ті дні, в які позивач була відсутня на роботі та не виконувала свої посадові обов`язки їй не нараховувалась, а тому відсутні підстави щодо стягнення заробітної плати в період з 18.03.2020 року по день звільнення, за виключенням тих днів. коли відпустка переривалась, позивач виходила на роботу і отримувала за ці дні заробітну плату. Відсутні також підстави вважати, що з позивачем н було проведено розрахунку при звільненні у строки передбачені Законом.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Аналогічні положення передбачені в ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ч.1ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З врахуванням підстав позову, заявлених в позовній заяві позивач мав довести, що вона виконувала роботу, а відповідач не виплачував нараховану їй за цю роботу заробітну плату.

Разом з тим за обставинами справи встановлено, що позивач отримала заробітну плату за фактично відпрацьовані дні. Позивач в даній справі не заявляв вимог, щодо безпідставного та незаконного відправлення її у відпустку без збереження заробітної плати, а також стягнення заробітної плати за вимушений прогул.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 84 КЗпП України, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною першою цієї статті.

З урахуванням того, що відповідно до п. 6 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби COVID-19)» «У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб «Термін перебування у відпустці без збереження заробітної тати на період карантину не включається у з термін, встановлений частиною першою ст. 26 Закону України «Про «відпустки».

Основним видом діяльності Відповідача є організація та проведення масових заходів (КВЕД 82.30 Організування конгресів і торгівельних виставок) (копія довідки ЄДРПОУ в Додатках). Через карантинні обмеження, Відповідач був позбавлений можливості проводити господарську діяльність. Позивач скористалась правом написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати.

17.03.2020 року позивачем написано відповідну Заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період з 17.03.2020 року по 03.04.2020 року або до іншої, більш пізньої дати закінчення оголошення карантину у випадку подовження його строку рішенням Кабінету Міністрів України. Окрім цього, підтвердженням цього є Наказ № 12 від 17.03.2020 року «Про надання відпусток без збереження заробітної плати та встановлення тривалості робочого часу на період карантину».

Згодом, 01.12.2020 року Позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням 04.12.2020 року, що також підтверджується Наказом № 33 від 04.1 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Карантин було, неодноразово продовжено Постановами Кабінету Міністрів. Так, на час написання цього відзиву, згідно Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 із змінами та доповненнями, дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211, від 20 травня 2020 р. № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641, було подовжено до 30 червня 2021 року. У зв`язку з цим, підприємство неодноразовоподовжувало зупинку (скорочення) роботи підприємства, що підтверджується Наказом № 27 від 28.09.2020 року «Про подовження зупинки (скорочення) роботи підприємства та встановлення тривалості робочого часу на період карантину" та Наказом № 29 від 30.10.2020 року «Про подовження зупинки (скорочення) роботи підприємства та встановлення тривалості робочого часу на період карантину».

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач видав злочинні та безпідставні накази №12 від 17.03.2020, №27 від 28.09.2020, №29 від 30.10.2020 про відправлення Позивача у відпустку без збереження заробітної плати є безпідставними та спростовуються вищевказаними матеріалами справи.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів погоджується з районним судом про те, що дана вимога є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати,тому відсутні підстави для її задоволення, так як судом не встановлено порушення прав позивача.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошується, що «Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв 'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством».

У зв`язку із запровадження карантинних обмежень, що є наслідком поширення коронавірусної інфекції, позивачу за її заявою надана відпустки без збереження заробітної плати, моральна шкода не стягується з роботодавця, оскільки такі дії були вчинені не з його вини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Карантин в України продовжувався не уповноваженим органом та не у відповідності з вимогами Закону правового значення для вирішення поданого позову не мають, оскільки вимоги заявлялись про стягнення нарахованої та не виплаченої заробітної плати, так як судом було встановлено і це не заперечував представник позивача, що позивач отримала заробітну плату за фактично відпрацьовані дні, а за дні перебування у відпустці без збереження, заробітна плата не нараховувалась, то суд правомірно відмовив в задоволені заявленого позову, а вимог про стягнення зарплати за вимушений прогул в межах даної справи позивач не заявляла .

Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача, таким чином відсутні підстави щодо стягнення таких витрат.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, судом апеляційної інстанції перевіряється правильність висновків першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 381-384, 387 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик