РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої-судді Марків Ю.С.,

за участі секретаря судового засідання Чапля В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Юрчук Ірини Андріївни, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкової Юлії Анатоліївни про встановлення факту неукладення договору купівлі-продажу, визнання незаконною реєстрацію прав на квартиру, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом (а.с. 2-3 т. 1) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юрчук Ірини Андріївни, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкової Юлії Анатоліївни, вимоги котрого неодноразово уточнювала та остаточно просила (а.с. 89-91, 227-229 т. 1; а.с. 27-29 т. 2): встановити факт неукладення договору купівлі-продажу, серія та номер: НВХ 983743, зареєстрованого в реєстрі за №1089 від 26.08.2016, посвідченого Юрчук І.А. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу; визнати незаконною реєстрацію прав на квартиру - номер запису про право власності: 16136743 дата, час державної реєстрації: 26.08.2016 року; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 - індексний номер 35184782 від 15.05.2017 року; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір дарування серія НМО №112792 від 15 травня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №1331 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ; витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_5 , якому належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак з`ясувалось, що квартира , яка мала би бути предметом спадкування продана 26.08.2016 року згідно договору купівлі-продажу серія та номер: 1089 від 26.08.2016 року; покупцем є відповідач - ОСОБА_3 , яка є племінницею померлого, проживає в м. Мелітополь. Все це було здійснено без участі позивачки і без повідомлення її про це, не зважаючи на те, що ОСОБА_5 не мав іншої квартири ніж та, яку нібито продав, та не мав іншого житла для проживання. 15.05.2017 року зазначена квартира була подарована ОСОБА_3 її сину - ОСОБА_4 , про що свідчать відомості із державного реєстру речових прав на нерухоме майно - інформаційна довідка 395094408. Такі дії свідчать про бажання ускладнити спір про квартиру. 17.08.2017 року ОСОБА_4 і його представник проникли у квартиру, шляхом розбиття вікна, захопили квартиру і всі речі сім`ї сина позивачки. Таким чином, покликаючись на норми ст. 655, ч. 2 ст. 640 ЦК України, та роз`яснення, надані у абзаці третьому п. 8 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року вважає договір від 26.08.2016 року неукладеним, а реєстрацію права власності на квартиру - протиправною. Адже згідно договору купівлі - продажу квартири від 26.08.2016 року ОСОБА_5 передає а ОСОБА_3 приймає квартиру. Згідно договору квартира не була передана і не могла бути передана покупцеві, оскільки в ній проживала позивачка, її син - ОСОБА_6 , його дружина - ОСОБА_7 та двоє їхніх дітей, тому договір є не укладеним і на його підставі не могло виникнути право власності. ОСОБА_5 не звільнив квартиру і був зареєстрований як проживаючий у квартирі до серпня 2017 року. В договорі не зазначено про його право проживати у квартирі після продажу, іншої квартири ОСОБА_5 не мав. Також зазначає, що не було проведено оплату за квартиру. ЇЇ чоловік ОСОБА_5 тривалий час тяжко хворів; коштів на лікування із його пенсії не вистарчало; позивачка постійно витрачала свої кошти, часом доводилось позичати. Вважає, що з огляду на припис Постанови Правління Національного Банку України від 26.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків» за яким розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень повинні здійснюватись у безготівковій формі, ОСОБА_3 документально не подтвердила факт оплати за квартиру. Про отримання значної суми коштів за продану квартиру чоловік позивачці не повідомляв і на лікування грошей не витрачав. Грошей на рахунках немає, адже у ОСОБА_5 був рахунок у Приватбанку, однак після смерті, за запитом нотаріуса отримано відомості, що на рахунках залишилось 53,44 коп. Зазначене може підтвердити ОСОБА_8 , який був близьким приятелем покійного. Про те, що у квартирі проживала сім`я її сина можуть підтвердити сусіди ОСОБА_9 , проживає у кв. АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у квартирі АДРЕСА_3 . Син позивачки із банківської картки його дружини ОСОБА_12 здійснював оплату рахунків за комунальні послуги до моменту, як ОСОБА_4 заволодів квартирою і переоформив на себе рахунки. Відтак, ураховуючи вищенаведене, просила задоволити позов повністю.

Відповідач ОСОБА_4 надав пояснення щодо позову (а.с. 266-269, 285-287 т. 1). З позовними вимогами не погоджується. Зазначає, що 15.05.2017 року його мати ОСОБА_3 подарувала йому квартиру АДРЕСА_1 , яку придбала у свого родича ОСОБА_5 . Квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої власності, оскільки була набута ним шляхом приватизації 14.04.1995 року. Шлюб із ОСОБА_1 . ОСОБА_5 уклав 09.12.2003 року. Тобто на цю квартиру не розповсюджуються правила щодо спільного майна подружжя. ОСОБА_5 розпорядився квартирою на власний розсуд - у встановленому законом порядку продав її ОСОБА_13 , яка є його племінницею. Відповідачу ОСОБА_4 достовірно відомо, що договір купівлі-продажу квартири було вчинено та виконано у суворій відповідності до вимог закону. Так, зокрема, кошти за квартиру ОСОБА_5 отримав особисто до підписання договору та будь яких майнових претензій до ОСОБА_3 не мав, що прямо вбачається із п. 4 цього договору. На цей момент він, ОСОБА_4 являється власником зазначеної квартири. Позивачка не ставить питання про визнання цього договору недійсним. Позивачка не набуде на квартиру права власності, оскільки він володіє квартирою на підставі договору дарування від 15.05.2017 р. Законодавством України не передбачено можливості витребування майна на користь особи, яка не має на нього права власності. Інші доводи позивачки, що зазначені у відповідній заяві, не заслуговують на увагу оскільки станом на 17.08.2017 року він, ОСОБА_4 був власником квартири, а тому немає жодних підстав вважати його дії із доступом до квартири у будь який прийнятний для нього спосіб незаконними. Позивачка у заяві використовує термін «захоплення». Проте нормами чинного законодавства не передбачено такого терміну та не визначено його змісту. Більше того, «захоплення» власником свого майна не визначено як незаконні дії та ці дії не мають жодного значення для вирішення питання щодо недійсності договору купівлі-продажу майна. Позивачка зазначає, що в однокімнатній квартирі проживала разом зі своїм сином, проте не надала належних доказів зазначеного. Тому жодних підстав вважати її твердження достовірними не має. Між тим, у первинному позові від 03.07.2017 року вона зазначає своє місце проживання по АДРЕСА_4 зареєстроване місце проживання сина позивачки. Згідно із довідкою ЛКП «Південне» (вих. № 2049) від 15.05.2017 року на цю дату у спірній квартирі зареєстрованих осіб не було. Таким чином, зазначені твердження позивачки не відповідають дійсності та є неправдивими. Станом на 15.02.2017 синові позивачки ОСОБА_6 було достовірно відомо, що спірна квартира перебуває у власності ОСОБА_3 , що випливає із відомостей інформаційної довідки №80455132 від 15.02.2017 року із Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, яку він особисто замовив та отримав. Тобто станом на 17.08.2017 року вони разом із позивачкою не могли проживати у цій квартирі, оскільки ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_4 такого дозволу їм не надавали. Позивачка зазначає, що ОСОБА_4 та його представник нібито «захопили» речі її сина, що знаходилися у квартирі. Вона зазначала, що проживала разом зі своїм сином. Тобто її речі або не «захопили», або їх там не було, - що також доводить той факт, що позивачка не проживала у спірній квартирі. Щодо «захоплення» речей її сина необхідно відзначити, що позивачка документально не підтвердила своє право представляти інтереси (у т.ч. щось стверджувати) свого уже давно повнолітнього сина. Між тим, позивачка та її син не зверталися до суду із позовом про вселення та/або про витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 їхніх речей. Отже, жодних прав та/або інтересів позивачки та її сина порушено не було. Твердження позивачки про те, що підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним є та обставина, що квартира не була передана продавцем ОСОБА_3 , - не відповідає дійсності, оскільки квартира була передана як фактично, так і шляхом передачі продавцем покупцю ключів від неї. У подальшому ОСОБА_3 у відповідному порядку передала цю квартиру йому, ОСОБА_4 . Оскільки позивачка не була учасником угоди та/або відповідних правовідносин із купівлі-продажу квартири та її передачі, вона не має фізичної можливості бути обізнаною про всі обставини відповідних дій. Оплату за квартиру проведено у повному обсязі. Той факт, що продавець їй не повідомив про продаж квартири, або не повідомив про існування у нього коштів від продажу квартири, або той факт, що він ці кошти не витрачав на своє лікування невиліковної хвороби, - не може свідчити про те, що оплату за квартиру не проведено. До того ж, неможливо бути впевненими, що позивачка не повідомляє суду відверто недостовірні відомості про необізнаність щодо існування коштів у продавця. ОСОБА_4 достовірно відомо, що отримані від продажу квартири кошти після смерті ОСОБА_5 залишилися позивачці (його дружині). Але після його смерті, вона окрім коштів ще намагається отримати й відчужену ним квартиру. Щодо свідків зазначає, що вказані особи не можуть бути свідками обставин, у яких не приймали участі (укладення договору купівлі-продажу квартири). Більше того, непідтвердженим є факт близьких та приятельських стосунків ОСОБА_5 із зазначеними позивачкою свідками. Орім викладеного зазначає, що отримана ОСОБА_5 сума була немалою, а тому сумнівається, щоб ОСОБА_5 будь кому про це розповідав, адже дуже серйозно ставився до питань особистої безпеки, й у тому числі у зв`язку із наявністю у нього значних коштів. Зазначене переконання ґрунтується на тому, що ОСОБА_4 тривалий час був особисто знайомий із ОСОБА_5 , котрий являвся братом його діда та часто бував у них у гостях. Також зазначає, що з метою унеможливлення продажу ОСОБА_4 квартири без згоди позивачки нею було ініційовану цей спір, у межах якого на квартиру накладено арешт. При цьому, позивачка із її адвокатом роблять усе можливе для затягування розгляду справи та спонукання цим ОСОБА_4 до домовленостей із ними. Зняття арешту вони ініціюють в обмін на певну суму грошей. Тобто, фактично, цей позов не направлений на захист прав та законних інтересів позивачки, а переслідує мету її незаконного збагачення. Із урахуванням наведеного, вважає позов незаконним та необґрунтованим. Просить у задоволенні такого відмовити повністю.

Відповідачем приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук Іриною Андріївною подано до суду заперечення проти позову (а.с. 20 т. 1). З позовними вимогами не погоджується. Зазначає, що нею, ОСОБА_14 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області 26.08.2016 року за реєстровим №1089 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири. За умовами вищезгаданого договору стороною договору є: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 іменований як Продавець, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , іменована як Покупець, з другої сторони. На передодні вчинення нотаріальної дії, ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса за консультацією, як продавець квартири. Дата посвідчення була призначена на 26.08.2016 року. ОСОБА_5 були подані всі документи, необхідні для посвідчення правочину нотаріусом, визначені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме: 1) свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на квартиру; 2) технічний паспорт на квартиру; 3) довідку з місця проживання про склад сім`ї та прописки; 4) звіт про оцінку майна №1267899_8; 5) паспорт громадянина України - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому на сторінці 10 є штамп про реєстрацію шлюбу 09.12.2003 року відділом РАЦСу Франківського районного управління юстиції міста Львова з гр. ОСОБА_1 , із якого видно, що вказана в договорі квартира була придбана власником до шлюбу та відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, майно набуте ним до шлюбу є особистою приватною власністю. 6) довідка про присвоєння ідентифікаційного номера. Враховуючи вищевикладене та додані до письмового заперечення проти позову документи, вважає позов необґрунтованим та безпідставним, оскільки посвідчення нею договору купівлі-продажу проводилось з неухильним дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого від 22.02.2012 року та Правил ведення нотаріального діловодства від 22.10.2010 року.

Відповідачем приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенковою Юлією Анатоліївною подано до суду заяву про відсутність підстав вважати приватного нотаріуса Земенкову Ю.А. стороною цивільної справи №465/3858/17-ц (а.с. 223-225 т. 1). Зазначає, що ч. 2 ст. 32 ЦПК у попередній редакції передбачено, що, зокрема, процесуальна співучасть відповідачів у справі допускається тільки у випадку: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. За наявними фактичними обставинами вона посвідчила договір дарування квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 стороною цього договору не була та за наданими документами жодного відношення до цієї квартири на момент посвідчення цього договору не мала та у жодному документі стосовно цієї квартири жодного разу не згадувалася. Будь яких прав або відношення до цієї квартири нотаріус ніколи не мала та на цей момент не має. Тобто нотаріус не має та не може мати будь яких спільних із ОСОБА_3 обов`язків по відношенню до ОСОБА_1 . Таким чином, зазначене виключає її участь у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 32 ЦПК України. Факт посвідчення нею зазначеного договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є та не може бути підставою для виникнення у ОСОБА_1 по відношенню до неї будь яких прав, а у нотаріуса виникнення по відношенню до позивачки будь яких обов`язків. ОСОБА_15 не є та ніколи не була стороною зазначеного договору та/або користувачем квартири, а ОСОБА_1 також ніколи не була стороною вказаного договору та/або власницею чи користувачкою квартири. Згідно наявних у нотаріуса документів (належна копія яких нею надана суду) ОСОБА_1 навіть ніколи у квартирі не проживала. Тобто відсутні передбачені п. 2 ч. 2 ст. 32 ЦПК України у попередній редакції підстави для залучення її до участі у цієї справі у якості співвідповідача. За відомими нотаріусу обставинами посвідчення зазначеного договору в ОСОБА_1 у жодному разі не виникло по відношенню до неї яких небудь прав, а в неї по відношенню до позивачки яких небудь обов`язків. Тобто у будь якому разі не може йти мови про те, що предметом позову ОСОБА_1 є які небудь однорідні права чи обов`язки, що одночасно по відношенню до неї має нотаріус та ОСОБА_3 , або будь яка інша сторона зазначеної угоди. З наведеного вбачається, що передбачених п. 3 ч. 2 ст. 32 ЦПК України підстав для залучення її до участі у цій справі у якості співвідповідача немає. Таким чином, із урахуванням наведеного, є достатні підстави стверджувати, що передбачених законом підстав для залучення її до участі у якості співвідповідача у зазначеній цивільній справі немає. Щодо змісту позову, вважає за необхідне зазначити, що позов є необґрунтований та не підлягає задоволенню (повністю, або у будь якій частині). За відомими їй обставинами справи ОСОБА_1 не має жодного відношення до права власності на квартиру, яка на цей момент належить ОСОБА_4 . Посвідчений нею договір дарування цієї квартири від ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1 не є стороною за будь якою угодою щодо зазначеної квартири, що виключає існування у неї права на оскарження цих угод та вимогу про передачу на її користь квартири.

В судовому засіданні представник позивачка ОСОБА_1 позов підтримала повністю та просила такий задовольнити.

Адвокат Єрохін В.В. в судове засідання не з`явився, будь-яких доказів поважності не прибуття ним в судове засідання суду не надав.

Відповідно до ч.3 ст. 223 ЦПК якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник.

Так, як вбачається з матеріалів справи представник позивача та позивач були належним чином та завчасно, а саме 13.09.2021 повідомлені про судове засідання, яке призначено на 22.09.2021, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №314 та 284 відповідно.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розгляд даної справи в суді першої інстанції триває з липня 2017 року, тобто вже понад чотири роки. Представник позивача був належним чином повідомлений про судове засідання, в таке не з`явився, однак з`явилась особа, яку він представляє, суд відповідно до ч.3 ст. 223 ЦПК розглядає справу за відсутності представника позивача.

Представник відповідачів ОСОБА_3 ОСОБА_4 адвокат Ващаєв С.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з огляду на необґрунтованість та безпідставність пред`явлених позовних вимог.Просив у задоволенні такого відмовити повністю.

Згідно із листом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. така у зв`язку зі службовою зайнятістю не може бути присутньою на судових засіданнях (а.с. 58 т. 1).

Від приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкової Ю.А. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 262, 281 т. 1). Позов уважає незаконним та необґрунтованим.

Відповідачі приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. та приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкова Ю.А. у судове засідання не прибули, будучи повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлені наступні обставини. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. за Р. №1089, ОСОБА_5 відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Квартира в цілому складається з однієї кімнати житловою площею 17,4 кв.м. та кухні; загальна площа квартири - 31,6 кв.м.; комора в підвалі 3,0 кв.м. Указана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 14.04.1995 року згідно з розпорядженням від 14.04.1995 року №245, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за №12885 від 26.04.1995 року. Зазначеним приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 . Із матеріалів договору, наданих нотаріусом суду вбачається, що на сторінці 10 паспорта громадянина України - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є штамп про реєстрацію шлюбу 09.12.2003 року відділом РАЦСу Франківського районного управління юстиції міста Львова із гр. ОСОБА_1 , із якого видно, що вказана в договорі квартира була придбана власником до шлюбу. Із довідки форми №2 з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 22.08.2016, наданої ЛКП «Південне», слідує, що у вказаній квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_5 .

На підставі договору дарування квартири від 15.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенковою Ю.А. за Р. №1331, ОСОБА_3 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . Зазначеним приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 .

Згідно прохальної частини позову пред`явлено вимогу встановити факт неукладення договору купівлі-продажу, серія та номер: НВХ 983743, зареєстрованого в реєстрі за №1089 від 26.08.2016, посвідченого Юрчук І.А. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.

У постанові КЦС ВС від 15.09.2021 року у справі №372/2583/18 (провадження №61-14185св20) ВС зроблено правовий висновок про те, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Беручи до уваги правові висновки, зроблені в постанові КГС ВС від 30.07.2019 року у справі №907/804/17 та постанові ВГС від 24.06.2004 у справі №18/123 (залишеній без змін ухвалою ВСУ від 16.09.2004 року), вбачається, що по суті вимога стосується визнання договору неукладеним.

Відповідно до норм ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 8), п. 3 листа ВГСУ від 07.04.2008 р. №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» зазначено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Поряд із тим, підставами вважити договір неукладеним є: - відсутність у договорі всіх істотних умов (не узгодженість їх між сторонами договору); - договір не піддано державній реєстрації (за наявності вимог про це). Уважається, що й недодержання вимог про форму договору також є підставою вважати його неукладеним. Адже договір уважається укладеним не лише за наявності домовленості із усіх його істотних умов, а й у належній формі. Відтак, відсутність у договорі хоча б однієї складової тягне за собою його неукладеність.

Таким чином, неукладений договір свідчить про відсутність юридичного факту, через те що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов та (або) порушили процедуру оформлення договору.

На важливість його правильного визначення, а отже, й на розмежування понять «недійсний договір» та «неукладений договір» звертає увагу ВСУ у п. 8 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , де зазначається, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача, тощо). Установивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судова практика рухається шляхом визнання того, що сторони, виконуючи договір, вважали себе пов`язаними його умовами, а тому цей договір немає підстав вважати неукладеним. Зокрема, у постанові ВСУ від 07.10.2008 р. у справі №3-4040к08 зазначено, суд також встановив, що сторони вчинили юридично значимі дії, спрямовані на часткове виконання зазначеного договору, що виключає можливість визнання його неукладеним.

З огляду на наведене суд зазначає, що позивачкою не представлено належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того факту, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов та (або) порушили процедуру оформлення спірного договору.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат».

Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується із висновками ВС, висловленими у постановах від 14.08.2019 року у справі №519/77/18 (провадження №61-10311св19) та від 15.04.2020 року у справі №474/106/18 (провадження № 61-13847св19).

Наведені правові висновки зазначені у постанові КЦС ВС від 12.11.2020 року у справі №200/3452/17 (провадження №61-18790св19).

У постанові ВП ВС від 04.09.2018 року у справі №823/2042/16 (провадження №11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

У пунктах 36-38 постанови ВП ВС від 12.12.2018 року у справі №570/3439/16-ц (провадження №14-512цс18) вказано, що: «державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі №570/3439/16-ц стосовно внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на житловий будинок і земельну ділянку за третьою особою. Належним відповідачем у такій справі має бути третя особа, з якою позивач, на її думку, має право спільної сумісної власності на вказані об`єкти. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови ВП ВС від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Отже, помилковими є висновки судів першої й апеляційної інстанцій, які задовольнили позов до державного реєстратора про відновлення шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності третьої особи на житловий будинок і земельну ділянку».

Аналогічні висновки містяться у постановах ВП ВС від 12.12.2018 року у справі №372/51/16-ц; від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц; від 21.11.2018 року у справі №127/93/17-ц; від 13.11.2019 року у справі №755/9215/15-ц.

У постанові ВП ВС 01.04.2020 року в справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

Наведені висновки зазначені в постанові КЦС ВС від 27.04.2021 року у справі №461/6820/17 (провадження № 61-17400св19).

Таким чином, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юрчук Ірина Андріївна та приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкова Юлія Анатоліївна є неналежними відповідачами у даному спорі.

Суд також звертає увагу на обрання позивачем неналежного способу захисту цивільних прав та інтересів.

Адже особа, котра вважає, що її право порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, що визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.

У постанові КГС ВС від 30.07.2019 року у справі №907/804/17 суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Не піддягає застосуванню реституція як правовий наслідок недійсності правочину для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Зі змісту ст. 216 ЦК України випливає, що правові наслідки недійсності правочину поширюються на його сторони. Отже, застосування реституції у випадку відчуження майна, переданого на виконання недійсного правочину, третій особі законом не передбачено. Власник майна може захистити своє право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (ст. 387 ЦК України).

ВСУ роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (п. 10. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними : постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9).

Адже одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (правова позиція ВС №6-2776цс16).

Аналіз судової практики свідчить про те, що така позиція була підтримана в рішеннях ВСУ. У постанові ВСУ від 13.05.2015 у справі №6-67цс15 зазначено наступне. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача не майно. У постанові ВСУ від 10.06.2015 у справі №6-348цс15 зазначено наступне. Положення статей 215, 216 ЦК України застосовують лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може застосовуватись до відносин зобов`язального характеру за умови, що спір виник між сторонами недійсного правочину (договору). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Таким чином, йдеться про «спори, в яких майно (нерухомість) після того, як вибуло з володіння первісного власника, неодноразово змінювало набувачів (власників) на підставі почергово вчинюваних правочинів щодо відчуження майна. У кінцевому підсумку майно в результаті так званого «ланцюжка» правочинів опиняється в особи (набувача), яка з надзвичайно високою долею вірогідності не знала й не могла знати про можливі дефекти найпершого правочину, учасником якого був первісний власник майна. Первісний власник не був учасником наступних (після недійсного) правочинів, і на момент їх учинення сторони формально могли дотриматись усіх вимог, необхідних для чинності правочинів за ст. 203 ЦК, адже на той момент (момент учинення наступних правочинів) перший правочин, як правило, судом ще не був визнаний недійсним і відповідно був правомірним згідно зі ст. 204 ЦК. Станом на час укладення «останнього» правочину (за яким квартиру набула та особа, що фактично нею й володіє) продавець формально мав право здійснювати відчуження квартири. Стверджувати, що права первісного власника порушені, а володіння набувача є незаконним, можна тільки після встановлення визначених ст. 225 ЦК підстав недійсності першого правочину (за участю первісного власника квартири). У подібній ситуації порушене право первісного власника квартири підлягає захисту шляхом застосування саме віндикації, адже порушення його права полягає не в тому, що існує ланцюжок правочинів про відчуження квартири, а передусім у тому, що квартира вибула з володіння власника не з його волі та перебуває в незаконному володінні тієї особи, з якою первісний власник не має жодних договірних зобов`язальних відносин.

У постанові від 03.04.2019 року у справі №712/15369/12 провадження №61-31156св18 Верховним Судом висловлено наступну правову позицію.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається competition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж самої протиправної поведінки виникають і паралельно існують декілька суб`єктивних прав, які мають одне і те ж саме призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.

Конкуренція позовів існує там, де декілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem re), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.

Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними - права належать одній особі і спрямовані на задоволення одного й того ж самого інтересу. Задоволенням однієї з цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, так як уявлялося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники… про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів.

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод (купівлі-продажу та дарування), укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Таким чином, спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30.05.2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таким чином, узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА… не мали права відчужувати квартиру…, проте у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація).

Окрім того, суд звертає увагу, що у п. 144 постанови ВП ВС від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) міститься правовий висновок про те, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільний інтерес позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідачів й інших осіб, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності,- суд приходить до переконання про безпідставність пред`явлених позовних вимог, а відтак, підстав для їх задоволення не вбачає.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Юрчук Ірини Андріївни, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкової Юлії Анатоліївни про встановлення факту неукладення договору купівлі-продажу, визнання незаконною реєстрацію прав на квартиру, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, визнання недійсним договору дарування відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22.01.2018 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони ОСОБА_4 і будь-яким іншим особам розпоряджатись квартирою АДРЕСА_1 , укладати будь-які договори щодо квартири, відчужувати квартиру.

Роз`яснити сторонам, що заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання даним рішенням суду законної сили.

Рішення суду набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_6 .

Відповідач: приватний нотаріус Юрчук Ірина Андріївна, адреса: м.Львів, вул.Володимира Великого, буд.50, оф.109.

Відповідач: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Земенкова Юлія Анатоліївна, адреса: Запорізька область, м.Мелітополь, проспект 50-річчя Перемоги, убд.18/1.

Повний текст рішення суду виготовлено 04.10.2021 року.

Суддя Марків Ю.С.