ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 619/4086/20

провадження № 22-ц/818/4442/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення права від спадкування та визнання права власності, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року, постановлене в складі судді Якименко Л.О., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування та про визнання права власності.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що його батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 10.03.2020 серія НОМЕР_1 , реєстровий №34. Після смерті батька, позивач звернувся до приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. із заявою про прийняття спадщини, оскільки є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті батька. Саме тоді позивач дізнався, що батько ще за життя залишив заповіт. До складу спадкового майна входить: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Батько був старенький, позивач йому допомагав, постійно за ним доглядав. Крім того, зробив йому документи, паспорт, в нього він був відсутній, та допоміг переоформити будинок після смерті матері, що підтверджується заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.11.2012. За життя батька, позивач доглядав за ним, готував йому їжу, привозив продукти харчування, приділяв увагу, так як батько був старенький. Відповідачка ніякої допомоги батьку щодо утримання не надавала, проживає дуже далеко у Тернопільській області, до батька не приїжджала, тому позивач просить усунути відповідачку від права на спадкування.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, допитати у якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що судом при ухваленні рішення не були враховані вимоги ч. 6 ст. 1224 ЦК України. Зазначає, що судом неповно досліджені докази, які надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог. Вказує, що рішення було постановлене тільки на показаннях свідків, які надали суду суперечливі свідчення, без доказів. Вказує, що ОСОБА_2 умисно ухилялася від надання допомоги спадкоємцеві, який з 2009 року потребував допомоги, оскільки був людиною похилого віку.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що останній має право на обов`язкову частку, крім того ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом, а не за законом, тому вимоги ст. 1224 ЦК України на неї не поширюються.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.11.2012 за ОСОБА_3 було визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 13-15).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис №34. (а.с. 9).

На день смерті ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , де батьками зазначено: батько - ОСОБА_3 ; мати - ОСОБА_8 . (а.с. 53).

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 , 03 листопада 1993 року уклала шлюб та змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ». (а.с. 54).

За життя згідно копії заповіту від 09 жовтня 2013 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на випадок своєї смерті призначив спадкоємицею всього його майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. за реєстровим № 3665 (а.с. 17).

Позивач ОСОБА_1 вважає себе сином померлого ОСОБА_3 , на підтвердження чого надав ксерокопію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , де його батьками зазначено: батько - ОСОБА_12 , мати - ОСОБА_13 . (а.с. 76).

Крім того, в якості доказу того, що ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_1 останній надав суду розписку ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути 800 грн. за позов та юридичні послуги сину ОСОБА_1 та зобов`язується поштукатурити йому будинок, де він живе.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Між тим матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів, або свідоцтва про встановлення батьківства, згідно до якого б ОСОБА_3 встановив своє батьківство відносно ОСОБА_1 , або рішення суду про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства, що передбачено ст.ст. 128, 130 СК України.

Матеріали справи містять дані про те, що після смерті батька позивач звернувся із відповідною заявою 19.08.2020 року про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Задоріної В.В. в установлений законом строк (а.с. 16), але відповіді нотаріуса до справи не залучив, тобто не вказав з яких підстав він не отримав свідоцтво про право власності в нотаріальній конторі.

Так, згідно копії заповіту від 09 жовтня 2013 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на випадок своєї смерті призначив спадкоємицею всього його майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України, передбачено право на спадкування, яке відповідно, мають особи, визначені у заповіті.

Позивачем ОСОБА_1 суду не надано доказів того, що вищевказаний заповіт скасований або визнаний недійсним.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини п`ятої статті 1224 ЦК України, вказував, що батько був стареньким, ОСОБА_2 не приїжджала до нього, ніякої допомоги йому щодо утримання не надавала.

Підстави усунення від права на спадкування передбачені статтею 1224 ЦК України, зокрема, відповідно до її частини третьої, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до частини шостої статті 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.79ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом положень ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею ст.89ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд, вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що принцип диспозитивності реалізується на стадії апеляційного оскарження учасником справи шляхом визначення об`єкта оскарження (конкретного рішення чи його частини) та конкретними вимогами апеляції, а також шляхом визначення заявником предмета оскарження, під якими розуміють допущені судом першої інстанції порушення, які перевіряються судом апеляційної інстанції і які наведені у доводах апеляції.

Матеріали справи не містять належних і достатніх доказів про те, що ОСОБА_3 через похилий вік перебував у безпорадному стані, тобто не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував сторонньої допомоги, а ОСОБА_2 ухилилася від надання батькові такої допомоги.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом, а не за законом, тому вимоги ст. 1224 ЦК України на неї не поширюються. Позивач належними, допустимими та достатніми доказами своє походження від ОСОБА_3 не довів, тому його права відповідачем не порушені.

Докази, на які посилається позивач висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає, що надавши належну оцінку зібраним доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 ч.1, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 11 жовтня 2021 року