ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 жовтня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 745/34/21

Головуючий у першій інстанції Стельмах А. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1098/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Скрипки А.А.,

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 19 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

місце ухвалення судового рішення смт. Сосниця,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 19 травня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 серпня 2010 року у розмірі 19 090,84 грн, станом на 30 листопада 2020 року, яка складається з: 15 366,23 грн заборгованості за тілом кредита, 3 724,61 грн заборгованості за простроченими відсотками.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 серпня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає договір про надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте відповідач не надавав своєчасно АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти для погашення заборгованості, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 19 090,84 грн.

Рішенням від 19 травня 2021 року Сосницький районний суд Чернігівської області у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовив.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 25 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, тобто в порядку, визначеному ч. 1 ст. 634 ЦК України, приєднався до запропонованого АТ КБ «ПриватБанк» договору. Після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено початковий кредитний ліміт.

Наголошує на тому, що, підписавши анкету-заяву, ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, виконував умови кредитного договору протягом декількох років, частково сплачуючи заборгованість, у тому числі відсотки, пеню та комісію, а отже, визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечував проти задоволення скарги АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи вимогу про стягнення заборгованості за простроченими відсотками безпідставною, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг він не підписував, а отже і не погоджувався саме на такі Умови та правила при підписанні анкети-заяви, як про це стверджує позивач. Звертає увагу на те, що з 2012 року ним було сплачено на погашення відсотків за користування кредитним лімітом 15 740,19 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25 серпня 2010 року, надана на підтвердження вимог про стягнення кредитної заборгованості, не містить наміру відповідача отримати кредитну картку, сам по собі факт користування кредитними коштами не породжує виникнення між сторонами кредитного зобов`язання. Разом з цим, районний суд констатував, що ОСОБА_1 у повному обсязі повернув отримані у АТ КБ «ПриватБанк» кошти, заборгованість за договором № б/н від 25 серпня 2010 року відсутня.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 25 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій своїм підписом засвідчив, що згоден з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. У заяві ОСОБА_1 виявив бажання оформити дебетову особисту картку, щодо бажання оформити кредитну картку «Універсальна» відмітка в анкеті-заяві відсутня, кредитний ліміт за такою карткою не зазначено (а.с. 20).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку по картці НОМЕР_1 відбувся 06 березня 2012 року зі встановленням кредитного ліміту 300 грн, після чого кредитний ліміт за карткою неодноразово збільшувався, зокрема, 24 серпня 2012 року кредитний ліміт збільшений до 2 000 грн, 25 січня 2013 року - до 4 000 грн, 08 серпня 2018 року до 8 000 грн, 15 листопада 2018 року до 13 000 грн, 28 січня 2019 року до 15 000 грн, та 01 червня 2020 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с. 18).

Згідно із довідкою АТ КБ «ПриватБанк», між банком та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 , яка відкрита 06 березня 2012 року строком дії до 12/15; НОМЕР_2 , яка відкрита 02 листопада 2012 року строком дії 06/16; НОМЕР_3 , яка відкрита 21 січня 2016 року строком дії до 01/20; НОМЕР_4 , яка відкрита 07 жовтня 2016 року строком дії до 09/20; НОМЕР_5 , яка відкрита 08 серпня 2018 року строком дії до 05/22; НОМЕР_6 , яка відкрита 28 січня 2019 року строком дії до 11/22 (а.с. 19).

З виписки за договором №б/н станом на 03 грудня 2020 року вбачається, що відповідач користувався кредитними картками, частково погашав заборгованість (а.с. 55-80).

Згідно з розрахунком заборгованості АТ КБ «ПриватБанк», станом на 30 листпада 2020 року, заборгованість за кредитним договором становить 19 090,84 грн та складається з: заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 366,23 грн., заборгованості по простроченим відсоткам у сумі 3 724,61 грн (а.с. 4-17).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 25 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій було заповнено розділи щодо його паспортних даних, місця проживання, сімейного стану та роду занять (а.с. 20). Відповідач отримав 06 березня 2012 року кредитну картку НОМЕР_1 зі строком дії до грудня 2015 року (відображення на картці 12/15), яка в подальшому неодноразово перевипускалась на нові картки з новим строком дії, остання з яких НОМЕР_6 має строк дії до листопада 2022 року (відображення на картці 11/22) (а.с. 19). Старт карткового рахунку відбувся 06 березня 2012 року з встановленим кредитним лімітом у розмірі 300 грн, який у подальшому 28 січня 2019 року збільшився до 15 000 грн (а.с. 18).

Жодних доказів того, що отримана відповідачем картка, яка згодом неодноразово перевипускалась та яку використовував ОСОБА_1 , знімаючи кошти та частково погашаючи існуючий борг протягом кількох років, була дебетовою, а не кредитною, матеріали справи не містять.

З розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідач постійно користувався кредитними коштами та частково виконував свої зобов`язання щодо їх повернення (а.с. 4-17, 55-80), у результаті чого виникла заборгованість.

Суд першої інстанції, указуючи на відсутність у анкеті-заяві наміру відповідача отримати кредитну картку та відсутність заборгованості за договором № б/н від 25 серпня 2010 року, не надав належної оцінки виписці по картковому рахунку відповідача та розрахунку заборгованості, які у сукупності з іншими зібраними у справі доказами підтверджують обставини видачі кредиту та наявного боргу за тілом кредиту.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).

Як свідчить виписка про рух грошових коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 , за період з 10 серпня 2019 року по 01 жовтня 2020 року відповідачем було використано за рахунок кредитного ліміту 22 300,49 грн, а повернуто 9 353,89 грн, тобто залишок заборгованості за фактично отриманою сумою грошових коштів складає 12 943,60 грн (а.с. 55-80). Зазначене також підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

За таких обставин, розмір фактично отриманих та неповернутих ОСОБА_1 кредитних коштів становить 12 943,60 грн.

Таким чином, надана позивачем виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 та розрахунок заборгованості є, на думку апеляційного суду, належними доказами наявної заборгованості відповідача за тілом кредиту, а отже висновок суду першої інстанції про недоведеність доводів позову в частині наявного у відповідача боргу за тілом кредиту, є хибним.

Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Виходячи з наведеного вище, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по тілу кредиту у сумі 12 943,60 грн, на думку колегії суддів, є обґрунтованими, а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Твердження ОСОБА_1 про відсутність заборгованості з тих підстав, що з 2012 року ним було сплачено на погашення відсотків за користування кредитним лімітом 15 740,19 грн не приймаються до уваги, оскільки відображення у виписці операцій з назвою «списання відсотків» не є сплатою коштів відповідачем, а є тільки відображенням бухгалтерських операцій про нарахування відсотків за користування кредитом та збільшенням від`ємного сальдо по кредиту.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у порушення принципу змагальності сторін безпідставно зарахував вже нараховані та списані банком відсотки за користування кредитними коштами на погашення існуючого у відповідача перед банком боргу. Так, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. ОСОБА_1 , користуючись кредитною карткою тривалий час та будучи обізнаним про таке списання, з відповідним позовом або запереченнями щодо таких дій до банку не звертався. Зустрічний позов про незаконність нарахування та списання банком відсотків за користування кредитними коштами в ході розгляду даної справи ОСОБА_1 не заявляв і правомірність дій банку щодо такого нарахування та списання предметом судового розгляду не була. Натомість доводи банку про наявність боргу за тілом кредиту відповідачем у належний спосіб не спростовано.

Вирішуючи питання про правомірність заявленої вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, суд враховує наступне.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив також, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за простроченими відсотками у сумі 3 724,61 грн.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір відсотків, період і порядок нарахування АТ КБ «ПриватБанк» посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», де визначені умови щодо кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», а також на п. 2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, в радакції, яка почала діяти з 01 березня 2019 року (а.с. 22-45), за якою сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4 % для картки «Універсальна» та 84,0 % для картки «Універсальна голд».

Як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо розміру процентної ставки, сплати заборгованості за відсотками, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 481/1243/16-ц, № 175/4634/15-ц, № 330/1607/16-ц та від 02 грудня 2020 року у справі № 161/5267/20.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, врахувавши наведені норми чинного законодавства, правові позиції Великої Палати Верховного Суду, встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, районним судом правильно відмовлено у стягненні заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3 724,61 грн.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку з чим апеляційну скаргу належить задовольнити частково. У той же час, заявлені АТ КБ «ПриватБанк» вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками є безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні цих заявлених банком вимог належить відмовити.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд скасовує в частині рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з Чепурного на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 425,15 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 308,59 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а всього 3 733,74 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 19 травня 2021 року в частині вирішених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) 12 943 (дванадцять тисяч дев`ятсот сорок три) грн 60 коп. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 серпня 2010 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) 3 733 (три тисячі сімсот тридцять три) грн 74 коп. судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.

Головуюча: Судді: