ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 508/7/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/7681/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Банташ Д.С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.2-5,28).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 17 лютого 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 31 жовтня 2019 року має заборгованість у розмірі 366 971,07 грн., з яких:

- заборгованість за наданим кредитом (тіло) 1 896,62 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом 357 774,45 грн.;

- заборгованість по пені 7 300 грн.

Кредитодавець на свій розсуд вимагає від боржника частину заборгованості по кредиту, а саме: в розмірі 127 843,07грн., з яких:

- заборгованість за наданим кредитом (тіло) 1 896,62 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 17 лютого 2010 року по 30 квітня 2018 року 125 946,45 грн.

Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.2-5).

Справа розглянута у заочному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 17 лютого 2010 року у розмірі 1 896,62 грн. та судовий збір в сумі 1 921 грн. (а.с.117-120).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту у сумі 1 896,62 грн., що фактично отримані відповідачкою та не повернуті банку.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість у сумі 125 946,45 грн., суд виходив з того, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві не містяться умов про нарахування відсотків, а надані суду Умови та Правила надання банківських послуг не прийняті судом до уваги, оскільки не підписані відповідачем.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила судскасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 138-145).

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору. Вказувала, що відповідачем разом з анкетою-заявою було підписано довідку про умови кредитування, в якій зазначена, крім іншого, базова відсоткова ставка за користування кредитом 2,5% на місяць, розмір щомісячних платежів на рівні 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним тощо, тобто сторонами погоджено всі істотні умови договору, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Зазначала, що у даній справі відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення чи неукладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню, з огляду на таке.

Враховуючи часткове оскарження судового рішення, апеляційним судом у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не переглядається.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 17 лютого 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.10).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилася, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з Умовами та правилами, а також Тарифами до підписання анкети-заяви.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, остання містить інформацію, що ОСОБА_1 виявила бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна», зазначивши в графі «Бажаний кредитний ліміт» суму 1 000 грн. Будь-яких даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку діїта який рахунок відкривається на ім`я заявника анкета не містить.

Разом з анкетою-заявою, 17 лютого 2010 року ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначено тип картки; пільговий період, валюта карткового рахунку, базова відсоткова ставка на рівні 2,5 % в місяць; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що наступного за звітним, розмір неустойки тощо (а.с.11).

16 червня 2010 року здійснений старт карткового рахунку та встановлено кредитний ліміт на рівні 800 грн., який поступово збільшувався до 1 900 грн., а 08 листопада 2019 року зменшений до 0 грн. (а.с.53).

В той же день (17 лютого 2010 року) ОСОБА_1 відкрита картка з номером НОМЕР_1 , строком дії до грудня 2012 року. Згодом відповідачці видавались такі картки:

-13 грудня 2010 року картка номер НОМЕР_2 строком дії до червня 2014 року;

- 27 жовтня 2010 року картка номер НОМЕР_3 строком дії до вересня 2014 року;

- 04 січня 2012 року картка номер НОМЕР_4 строком дії до жовтня 2015 року (а.с.52).

Останній платіж здійснений ОСОБА_1 25 лютого 2013 року (а.с.46-51).

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 17 лютого 2010 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 жовтня 2019 року наявна заборгованість, яку банк просив стягнути з відповідачки, у розмірі 127 843,07грн., з яких:

- заборгованість за наданим кредитом (тіло) 1 896,62 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 17 лютого 2010 року по 30 квітня 2018 року 125 946,45 грн. (а.с.6-9).

До позовної заяви банком на підтвердження своїх вимог також додані виписка з рахунку, Умови та правила надання банківських послуг (а.с.12-17,46-51).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

В анкеті-заяві позичальника від 17 лютого 2010 року процентна ставка та відповідальність у вигляді неустойки не зазначена, однак вони визначені у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 17 лютого 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 (а.с.10,11).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 17 лютого 2010 року по 30 квітня 2018 року.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 лютого 2010 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (грудень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховано судом першої інстанції.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 лютого 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами сторони обумовили у письмовому вигляді в довідці про умови кредитування від 17 лютого 2010 року, яка додана до позовної заяви та якій суд першої інстанції не надав належної оцінки (а.с.11).

Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 17 лютого 2010 року та довідки: про умови кредитування, про видачу кредитних карток та встановлення/зміни кредитного ліміту; виписку про рух коштів, за якою позичальник ОСОБА_1 протягом тривалого часу використовувала отримані від банку гроші, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про укладення сторонами кредитного договору від 17 лютого 2010 року, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні гроші та певний час користувався ними (а.с.10,11,46-53).

Підписавши довідку про ознайомлення із умовами кредитування, відповідачка погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами, відповідальність за невиконання зобов`язання, а також за порушення сплати обов`язкових платежів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначив, що у заяві від 17 лютого 2010 року не вказана процентна ставка, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.

Однак, вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, оскільки відповідно до довідки про умови кредитування сторони обумовили та погодили розмір відсоткової ставки, а саме 2,5 % на місяць (30 % річних) на залишок заборгованості (а.с.11).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 щодо стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки сторони погодили та досягли згоди з усіх істотних умов кредитування, що підписані особисто позичальником ОСОБА_1 17 лютого 2010 року (а.с.10,11).

З розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи, вбачається, що станом на 31 жовтня 2019 року заборгованість відповідача за процентами, нарахованими за період з 17 лютого 2010 року по 30 квітня 2018 року, яку просить стягнути банк, становить 125 946,45 грн. (а.с.6-9).

Розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом є чітким, повним та розгорнутим по періодам платежів. Відомості указаного розрахунку узгоджуються з відомостями виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 17 лютого 2010 року по 08 листопада 2019 року (а.с.46-51). Даних на його спростування матеріали справи не містять.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року ( справа № 202/4494/16-ц), припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 картка діє в межах визначеного нею строку. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця.

Отже, зі спливом строку дії картки закінчується і строк кредитування.

Як вбачається з довідки банка строк дії картки НОМЕР_4 закінчився у жовтні 2015 року (а.с.52).

Строк дії кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, обмежується строком дії кредитної картки 31 жовтня 2015 року, у зв`язку з чим настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі.

Суду не надано доказів пролонгації картки, продовження строку кредитування, а тому строк кредитування за кредитним договором у цій справі закінчився 31 жовтня 2015 року.

Останній платіж відповідачка здійснила 25 лютого 2013 року (а.с.46-51).

З позовом до суду банк звернувся лише 23 грудня 2019 року (а.с.28).

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

Відтак, правові підстави для стягнення заборгованості по відсоткам, нарахованим за період з 01 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року, відсутні, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а саме: з листопада 2015 року.

За таких обставин, ураховуючи той факт, що у даному випадку строк кредитування закінчився 31 жовтня 2015 року, стягненню підлягає заборгованість за процентами, яка утворилась станом на 31 жовтня 2015 року.

Разом з тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 вересня 2014 року банк збільшив процентну ставку, а саме:

-з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року 34,8 % річних;

-з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року (закінчення строку кредитування) 43,2% річних (а.с.6-9).

При цьому, матеріали справи не містять узгодження сторонами підвищення відсоткової ставки, після визначення її сторонами 17 лютого 2010 року на рівні 30 % річних.

Частиною 3 ст.1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Отже, відсоткова ставка, що підлягає застосуванню, складає 30% річних.

За розрахунком заборгованості до моменту підвищення процентної ставки станом на 31 серпня 2014 року, розмір заборгованості за відсотками складав 1 867,52 грн. (а.с.7 зворот).

У зв`язку з незаконним підвищенням відсотків за період з 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2015 року (закінчення строку кредитування) заборгованість за відсотками підлягає перерахунку. При розрахунку відсотків за вказаний період суд виходив з такого розрахунку: (1 896,62 х 30%) : 360) х 427, де:

- 1 896,62 грн. - тіло кредиту;

- 30 % - розмір процентної ставки на рік, з розрахунку 2,5% базової ставки в місяць, встановленої у довідці про умови кредитування;

- 360 - розрахунок кількості днів у році за умовами довідки;

- 427 кількість днів у періоді з 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2015 року.

Отже, за період з 01 вересня 2014 року по 31 жовтня 2015 року заборгованість за відсотками складає 674,88 грн., а з 17 лютого 2010 року по 31 серпня 2014 року 1 867,52 грн.

Відтак, за весь період з 17 лютого 2010 року по 31 жовтня 2015 року заборгованість за відсотками складає 2 542,40 грн. (1 867,52 + 674,88), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вищенаведене, в межах строку кредитування підлягають задоволенню вимоги банка про стягнення відсотків за період з 17 лютого 2010 року по 31 жовтня 2015 року.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність з боку відповідача жодних заперечень щодо розміру боргу, що свідчить про мовчазну згоду із розміром боргу, в тому числі з нарахованими відсотками, а також не спростування відповідачем розрахунку банку та не надання контррозрахунку, є необґрунтованими з огляд на таке.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку, відповідачка не подавала відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що вона погодилась з позовом.

Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.

Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідачки проти заявлених до неї вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останньою таких вимог.

Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник банку посилається на ряд постанов Верховного Суду, в яких зазначено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Закон не вимагає підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та Правилами. Саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних відносин.

У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, зробила висновок про те, відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не дає можливості їх застосувати навіть при наявності підпису позичальника на анкеті-заяві. Від вказаного висновку Велика Палата Верховного Суду не відступала, унаслідок чого посилання позивача на інші правові висновки Верховного Суду, не заслуговує на увагу.

Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції. Тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в оскаржуваній частині - скасуванню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи і помилково ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками.

Доводи апеляційної скарги банка знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, унаслідок чого рішення місцевого суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог про стягнення відсотків.

Щодо судових витрат

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати (зокрема судовий збір) у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають перерозподілу.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, стягнув судовий збір з відповідача на користь позивача у повному обсязі, що не відповідає приписам ст..141 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на:

- обсяг заявлених позовних вимог у розмірі 127 843,07 грн., що складає 100% заявлених вимог,

- розмір задоволених вимог 4 439,02 грн. (1 896,62 грн. тіло кредиту + 2 542,40 грн. заборгованість за відсотками), що становить 3,5% від заявлених вимог (4 439,02 х100 : 127 843,07= 3,5),

то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 168,09 грн., що становить 3,5 % від 4 802,50 грн. (1 921+2 881,50), сплачених позивачем у судах першої та апеляційної інстанціях, виходячи з такого розрахунку: 4 802,50 х 3,5 : 100 = 168,09 грн. (а.с.1,147).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та судового збору скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 Д, ) за кредитним договором б/н від 17 лютого 2010 року заборгованість за відсотками у розмірі 2 542,40 грн. (дві тисячі п`ятсот сорок дві гривні сорок копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 Д, ) судовий збір у розмірі 168,09 грн. (сто шістдесят вісім гривень дев`ять копійок).

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: