Суддя суду першої інстанції Кучерявенко С.С.
Провадження № 22-ц/812/1834/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року м. МиколаївСправа № 472/1285/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Кучерявенка С.С., в залі судового засідання в смт. Веселинове, о 10 год 16 хв., повний текст якого складений 13 квітня 2018 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, про визнання наказів незаконними та їх скасування, скасування державної реєстрації права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Веселинівської РДА), про визнання наказів незаконними та їх скасування, скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивовано тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-7642/14-16-СГ від 22 серпня 2016 року їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

На підставі вказаного наказу вона замовила та розробила проект землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства вказаної земельної ділянки.

У подальшому наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-9672/14-17-СГ від 18 липня 2017 року затверджено проект землеустрою та їй надано у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :03:000:0629 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення.

Державний реєстратор з питання реєстрації права власності відмовив їй у реєстрації права власності на вказану земельну ділянку у зв`язку з реєстрацією права власності на цю земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0629 за ОСОБА_1 .

Заявник вважає, що накази ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою та про затвердження документації і надання цієї ділянки у власність ОСОБА_1 прийнято з порушенням процедури відведення земельної ділянки, формування та передання її у власність. Також цими наказами порушено її права на отримання спірної земельної ділянки у власність.

За таких обставин просила визнати незаконними та скасувати накази ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та №14-8694/14-17-СГ від 17 червня 2017 року про затвердження проекту землеустрою і надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0629; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1

01 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-9672/14-17-СГ від 18 липня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0629.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що він на законних підставах набув право власності на спірну земельну ділянку, а саме звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

У подальшому наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївські області № 14-8694/14-17-СГ від 17 червня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області з кадастровим номером :03:000:0629.

На підставі вказаного наказу він 27 червня 2017 року зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку.

Однак, як з`ясувалося у подальшому, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області затвердило ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення у власність належної йому земельної ділянки.

На думку заявника, вказані дії ОСОБА_2 та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області порушують його право власності на земельну ділянку.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. З відповідачів в рівних частинах на користь ОСОБА_2 стягнуто судовий збір в сумі 2 240 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі порушили порядок надання земельних ділянок в межах норм безоплатної приватизації, а саме спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , що спричинило порушення прав та інтересів ОСОБА_3 . Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважав його безпідставним.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на невідповідність висновків місцевого суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що він на законних підставах із додержанням процедури набув право власності на спірну земельну ділянку, а саме: звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства; наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою; розроблений проект землеустрою відповідає вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій»; наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївські області №14-8694/14-17-СГ від 17 червня 2017 року даний проект затверджено. На підставі вказаного наказу 27 червня 2017 року зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку.

Проте, через деякий час він дізнався про існування наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-9672/14-17- СГ від 18 липня 2017 року, яким управління повторно розпорядилося тією ж земельною ділянкою, яка на той час вже не перебувала у державній власності.

Скаржник зазначав, що вважає помилковими висновки місцевого суду про те, що видачею наказу № 14-4703/14-17СГ від 15 квітня 2017 року порушено право ОСОБА_2 на отримання земельної ділянки у власність в межах норм безоплатної приватизації, оскільки такий висновок не відповідає обставинам справи. Отже, у позивача ОСОБА_2 не виникало прав щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0629 до набуття нею права власності, тому не набуте ОСОБА_2 право власності не може бути порушеним.

Також вказував, що рішення районного суду не містить мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Доводи відзиву мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав доказів звернення з розробленим проектом землеустрою до державного реєстратора для здійснення державної реєстрації земельної ділянки з присвоєнням кадастрового номеру та відкриттям поземельної книги і відображенням всіх відомостей на новостворену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. При цьому, вона 21 березня 2017 року подала розроблений проект землеустрою державному кадастровому реєстратору, який проставив позначку про проведення перевірки та зареєстрував земельну ділянку в Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номеру, про що було видано витяг з Державного земельного кадастру. Реєстрація ділянки була здійснена на підставі проекту, розробленого 27 вересня 2016 року ТОВ «СП «Геокадастр», Також було зазначено форму власності - державна.

Тобто після реєстрації ділянки 21 березня 2017 року щодо неї вже не могла розроблятися проектна документація щодо відведення земельної ділянки, бо вона вже була сформована. Чинне законодавство не передбачає повторну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначало, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині скасування рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року в частині визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області за № 14-9672/14-17-СГ від 18 липня 2017 про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована за межами населеного пункту на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району, орієнтовною площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства.

Доводи відзиву мотивовано тим, що частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України наявність дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не визначено як підставу для відмови у наданні такого дозволу іншій особі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена, зокрема, в постановах від 10 грудня 2013 року по справі 21-358а13, від 07 червня 2016 року по справі № 820/3507/15, від 11 жовтня 2016 року по справі № 806/3787/13-а, від 19 січня 2016 року по справі № 21-3690а15 отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність (користування).

Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10 березня 2016 року по справі № К/800/3507/32254/15 системний аналіз статей 116, 118 ЗК України дає підстави вважати, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку. Тому у суду немає підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, оскаржуваний наказ було видано Головним управлінням на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей наказ стосується конкретної особи, тобто відноситься до акту індивідуальної дії, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Правом надати відзив на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області, у порядку передбаченому статтею 360 ЦПК України, не скористалась.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року - без змін.

Справа була переглянута судом касаційної інстанції та постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року постанову апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції.

Сторони та інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлені про дату час і місце судового засідання належним чином. Позивач ОСОБА_2 та її представник через засоби електронного зв`язку надіслали заяву з проханням слухати справу без їх участі. З огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визначилась про розгляд справи без участі сторін та інших учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом, 20 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га ріллі за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації. До свого клопотання ОСОБА_2 додала схему розташування земельної ділянки, з аналізу якої можливо встановити бажане її місце розташування та ідентифікувати її на місцевості.

22 серпня 2016 року ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області видало наказ № 14-7642/14-16-СГ про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення документації із землеустрою зазначеної земельної ділянки. На виконання умов договору від 27 вересня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване підприємство «Геокадастр» розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Після виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_2 погодила його в порядку, визначеному статтею 186-1 Земельного кодексу України, та звернулась до відділу у Веселинівському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про реєстрацію земельної ділянки (реєстраційний номер звернення ЗВ-017). Державний кадастровий реєстратор, перевіривши проект землеустрою, розроблений ТОВ «СП «Геокадастр» щодо відведення земельної ділянки, вимогам законодавства, здійснив державну реєстрацію земельної ділянки від 28 березня 2017 року, присвоїв земельній ділянці кадастровий номер :03:000:0629 та видав на підтвердження державної реєстрації заявнику витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017, який містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги, та кадастровий план.

17 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про затвердження проекту та відведення земельної ділянки у власність. Наказом № 14-9672/14-17-СГ від 18 липня 2017 року управління затвердило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, в тому числі ріллі площею 2 га (кадастровий номер :03:000:0629), із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

В подальшому ОСОБА_2 звернулася до державного реєстратора для реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, однак отримала відмову з підстав наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на оспорювану земельну ділянку зареєстровано за іншим суб`єктом права.

06 березня 2017 року до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області звернувся ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

Розглянувши подану ОСОБА_1 заяву, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області видало наказ № 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою зазначеної земельної ділянки.

У подальшому ОСОБА_1 подав проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на затвердження.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-8694/14-17-СГвід 17 червня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області з кадастровим номером :03:000:0629.

На підставі зазначеного наказу, 27 червня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку (номер запису про реєстрацію 21207771).

Право власності на землю гарантується Конституцією України. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

За нормами ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

Частина 1 статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» передбачає, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

За приписами пункту «а» частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином, вказана норма надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя.

Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтєю 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 ЗК України).

За результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою орган, який розглядає заяву, має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому зобов`язує орган державної влади у випадках прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га.

Частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області є територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, який уповноважений здійснювати передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Зокрема, до таких повноважень входить затвердження проектів землеустрою.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376, межа земельної ділянки сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово-картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Згідно з пунктами 45, 47, 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі Порядок), з метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об`єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку державними кадастровими реєстраторами виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7.

Пунктом 183 Порядку передбачено, що викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру в одному примірнику, який надається заявникові після підписання Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування та засвідчення його підпису власною печаткою, а у разі, коли викопіювання надається в електронній формі, посвідчення його власним цифровим підписом.

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини 9 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з приписами частин 4,5,6,7 статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про державний земельний кадастр» Кабінет Міністрів України постановою від 17 жовтня 2012 року № 1051 затвердив Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі Порядок), згідно з пунктом 5 якого, до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про державний земельний кадастр» та цим Порядком.

Згідно з пунктом 67 Порядку ведення Державного земельного кадастру, внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» та цього Порядку.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Частинами 5,6 статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» встановлено, що Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Порядок проведення державної реєстрації земельної ділянки також визначено пунктами 107 -114 Порядку.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (пункт 109 Порядку).

Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки кадастровому реєстратору подаються згідно з пунктом 110 Порядку: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22;

2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

Відповідно до пункту 111 Порядку державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом

14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє:

1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову в державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-83 Порядку.

Положеннями статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій» також передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

З аналізу наведених положень закону, а також із встановлених у справі обставин вбачається, що ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, всупереч застереженням, які містяться в частині 7 статті 118 ЗК України, розглядаючи клопотання ОСОБА_1 , яке надійшло пізніше, не пересвідчилось у відповідності розташування об`єкта вимогам законодавства та не врахувало вимог як вказаних вище норм законів та підзаконних актів, метою яких і є уникнення такого конфлікту між заінтересованими особами, так і положень Конституції України щодо обов`язку органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, забезпечувати рівність конституційних прав і свобод громадян, та, незважаючи на державну реєстрацію 21 березня 2017 року проекту землеустрою за заявою ОСОБА_2 , тобто на те, що здійснено формування земельної ділянки з конкретно визначеними межами за відповідною фізичною особою (стаття 791 ЗК, стаття 50 Закону України «Про землеустрій») ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, всупереч наданим йому повноваженням не ухвалило рішення, за наявності для того законних підстав, про відмову в затвердженні проекту землеустрою за зверненням ОСОБА_1 , чим суттєво порушило права першого заявника на отримання у власність земельної ділянки.

Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 472/1280/17, підтверджуючи правові висновки, що були зроблені Верховним Судом в попередніх постановах від 31 липня 2019 року у справі № 472/1286/17-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 472/1284/17-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 472/1281/17, від 29 січня 2020 року у справі № 472/1289/17, від 20 березня 2020 року у справі № 472/1290/17, від 18 червня 2020 року у справі № 472/1288/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 472/1283/17.

В постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 472/1282/17 колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що оскаржений позивачем наказ від 15 квітня 2017 року № 14-4706/14-17-СГ про надання відповідачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є правовстановлюючим актом та не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права на конкретну, індивідуально визначену земельну ділянку, тому вимога первісного позову про скасування цього наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області задоволенню не підлягає.

При цьому слід зазначити, що зазначені постанови Верховним Судом прийняті в результаті розгляду фактично одного позову, який був роз`єднаний судом першої інстанції в окремі провадження, а саме були виділені справи конкретного позивача та відповідачів. Предмет позову, доводи сторін та заперечення були тотожними у всіх розглянутих справах. Справи розглядалися одним і тим же судом, за результатами розгляду приймалися аналогічні судові рішення.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

З огляду на неоднозначність застосування Верховним Судом норм права у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає за доцільне застосувати правові висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 472/1280/17 з огляду на те, що такі висновки зроблені Верховним Судом пізніше.

З урахуванням встановлених обставин справи та правової позиції, визначеної в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 472/1280/17 апеляційний суд вважає, що оскаржений позивачем наказ від 15 квітня 2017 року № 14-4706/14-17-СГ про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, хоча і не є правовстановлюючим актом, проте його видача за обставинами справи свідчила про реальну ймовірність порушення права позивача на отримання земельної ділянки у власність, зазначений наказ в подальшому надав можливість оформити право власності ОСОБА_1 на вже раніше сформовану земельну ділянку за документами позивача. Як наслідок позивач повинна була відстоювати своє гарантоване право на отримання земельної ділянки, яка була передана ОСОБА_1 , зокрема, й в судових інстанціях.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що неконкурентне надання землі у користування за наявності двох або більше бажаючих не відповідає принципам забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю. Зокрема, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою (пункт 77 Постанови).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції належним чином дослідив обставини у справі, правильно застосувавши норми матеріального права та дотримуючись норм процесуального права, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення вимог первісного позову про незаконність оспорюваних наказів та необхідність скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 з метою ефективного відновлення порушених прав позивача ОСОБА_2 , а також, відповідно, про відмову в задоволенні зустрічного позову у зв`язку з тим, що вимоги за зустрічним позовом носять взаємовиключний характер з вимогами за первісним позовом.

Аргументи, викладені в апеляційній скарзі правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки обставин справи та наданих доказів, з оцінкою яких погоджується й суд апеляційної інстанції.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складений 30 вересня 2021 року.