Справа № 308/9318/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

20 квітня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Луцак В.Я.

представника позивача адвоката Піца М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , іншими співвласниками вказаної квартири є: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Окрім них у спірній квартирі зареєстровані: онуки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також відповідачі по справі, ОСОБА_2 дочка та ще онуки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Однак, відповідачі у спірній квартирі не проживають з 15.12.2015 року, без поважних причин, не сплачують комунальних послуг, не приймають участі в утриманні житла, їх особистих речей у вказаній квартирі немає. Вказує, що перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачам ніхто не чинив, вони проживають в іншому житловому приміщенні за місцем проживання чоловіка відповідачки, проте адреса їй не відома. Реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження належним їй майном, тому змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Процесуальні дії по справі:

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.02.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Також даною ухвалою встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення.

Позивач у судове засідання не з?явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. При цьому, в матеріалах справи міститься письмова заява позивача, у якій просить справу розглянути за її відсутності та позовну заяву підтримує в повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України.

Представник позивача адвокат Піца М.М. в судовому засідання підтримав вимоги позовної заяви, пояснення надав аналогічні викладеним у такій. Щодо допиту свідків, які вказані у позовній заяві зазначив, що такі є особами похилого віку і через епідеміологічну ситуацію він не матиме змоги забезпечити їх явку в судове засідання, тому просив розглянути справу за наявними у справі доказами. Позов просив задовольнити.

Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про їх виклик на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення, розгляд справи за їх відсутності та відзиву не подавали.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, при цьому, 16.03.2021 року подали заяви, в яких зазначили, що позовну заяву підтримують та просять про розгляд справи за їх відсутності, що суд вважає за можливе.

За таких обставин, у відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подав відзиву, тому враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданим КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» номер витягу 5752127 від 08.12.200 (а.с. 11).

Крім того, копія свідоцтва № НОМЕР_1 від 26.10.2004 р. видане Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради посвідчує, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної, спільної, сумісної власності гр. ОСОБА_1 та членам її сім`ї: чоловіку ОСОБА_6 ; сину ОСОБА_5 (а.с. 12).

З копії довідки про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні осіб виданої Ужгородською міською радою від 05.02.2020 р. вбачається, що відповідно до картотеки реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 05.02.2020 р. зареєстровані: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.13). Довідка аналогічного змісту видана Ужгородською міською радою 06.04.2021 року №1731/18-21.

Актами про відсутність (непроживання) особи (осіб) за місцем реєстрації №4 від 03.02.2020р., №13 від 23.04.2020р., №26 від 20.07.2020р., №30 від 10.08.2020р., №34 від 03.09.2020р. підписаних головою правління ОСББ «Наш Дім-Ужгород» підтверджується, що мешканці будинку АДРЕСА_3 склали ці акти про те, що гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_4 даного будинку не проживають з 15 грудня 2015 року (а.с. 14, -18).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів:

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача і зареєстрована у спірній квартирі, яка на праві приватної, спільної сумісної власності належить позивачу, тому може втратити право на користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України.

Щодо відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такі не є членами сім`ї позивача, зареєстровані у спірній квартирі, яка на праві приватної, спільної сумісної власності належить позивачу, тому можуть втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачі є зареєстрованими у спірній квартирі, проте з 15.12.2015 року в ньому не проживають, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями актів складених і підписаних сусідами та головою правління ОСББ «Наш Дім-Ужгород».

Суду не було надано відомостей про те, що відповідачам чиняться перешкоди в користуванні спірним житлом. Відзиву на позовну заву від відповідачів до суду не надходило, жодних пояснень, будь яких доказів відповідачами на адресу суду надіслано не було.

Доказів на підтвердження укладення між відповідачами та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ним б зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи.

Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі належній позивачу на праві приватної спільної сумісної власності порушує права останньої передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.

Так, стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Суд також враховує вимоги позивача про визнання припиненим права відповідачів на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що припинення права користування відповідачами спірною квартирою відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання впродовж тривалого часу, не беруть участі у витратах по утриманню квартири, не надали суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом.

З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, а також те, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 понад один рік, судом під час розгляду не встановлено поважності причини їх відсутності чи наявність домовленості між ними і власником житла щодо порядку користування квартирою, відтак суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне заочне рішення суду складено 20 квітня 2021 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило