ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7483/21 Справа № 189/1356/20 Суддя у 1-й інстанції - Степанова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, мотивуючи його тим, що 10 лютого 1996 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Вказаний шлюб було розірвано 15 листопада 2016 року.

Зазначала, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі ними були набуті транспортні засоби: MAZDA СХ-5, 2012 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_1 ; HYUNDAI TUCSON, 2009 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_2 ; ТАТА LPT 613, 2008 року випуску, червоного кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_3 ; БАЗ T713.ll,2012 року випуску, білого кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_4 , право власності на які було зареєстровано за її чоловіком та які були відчужені останнім його батькові ОСОБА_3 на підставі відповідних договорів купівлі-продажу.

Вказувала, що з метою захисту своїх прав вона зверталась до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та Покровський районний суд Дніпропетровської області своїм рішенням від 02 грудня 2016 року її позов задовольнив. 13 квітня 2017 року апеляційний суд Дніпропетровської області рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року скасував та у задоволенні її позовних вимог відмовив. Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року скасовано та залишено в силі рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року.

Посилаючись на те, що постановою Верховного Суду було встановлено, що її колишній чоловік розпорядився належним їм на праві спільної сумісної власності майном без її на те згоди та вона протягом тривалого часу була позбавлена змоги користуватися та розпоряджатися належним їй майном, яке значно втратило у вартості за час розгляду справи судами, а тому просила суд ухвали рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість 1/2 частини всіх транспортних засобів на час їх незаконного відчуження ОСОБА_2 на користь свого батька ОСОБА_3 у загальному розмірі 594 552 грн. (203 935,00 грн. + 151 365,00 грн. + 98 355,00 грн. + 140 897,00 грн. = 594 552,00 грн.), як грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності та передати автомобілі у приватну власність ОСОБА_2 після виплати ним грошової компенсації вартості її частки.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належних обставин по даній справі, спірні автомобілі були набуті за час перебування у шлюбі, є спільним сумісним майном подружжя та вона була позбавлена права користування та розпорядження ними протягом тривалого часу. Автомобілі значно втратили у вартості та саме 1/2 їх вартості на момент незаконного відчуження підлягає стягненню на її користь з подальшим визнанням права власності на них за відповідачем.

24 вересня 2021 року ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін. Вказував, що позивач має право звернутись до суду із позовом про поділ транспортних засобів, стягнення компенсації за вартість яких є предметом розгляду даної справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що сторони по справі з 10 лютого 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Шлюб між ними було розірвано 15 листопада 2016 року.

Крім того, судом встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано транспортні засоби: MAZDA СХ-5, 2012 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_1 ; HYUNDAI TUCSON, 2009 року випуску, сірого кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_2 ; ТАТА LPT 613, 2008 року випуску, червоного кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_3 ; БАЗ T713.ll, 2012 року випуску, білого кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_4 , право власності на які було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.13;18-24).

Згідно копії договору купівліпродажу транспортного засобу №733/02/1247/2016 від 29 березня 2016 року, власником автомобіля MAZDA СХ-5 є ОСОБА_3 , який придбав спірний автомобіль у ОСОБА_2 (а.с.14).

Згідно копії договору купівліпродажу транспортного засобу №742/02/1247/2016 від 30 березня 2016 року, власником автомобіля Hyundai Tucson є ОСОБА_3 , який придбав спірний автомобіль у ОСОБА_2 (а.с.15).

Як вбачається з копії договору купівліпродажу транспортного засобу №743/02/1247/2016 від 30 березня 2016 року, власником автомобіля ТАТА є ОСОБА_3 , який придбав спірний автомобіль у ОСОБА_2 (а.с.16).

Відповідно до копії договору купівліпродажу транспортного засобу №759/02/1247/2016 від 31 березня 2016 року, власником автомобіля БАЗ є ОСОБА_3 , який придбав спірний автомобіль у ОСОБА_2 (а.с.17).

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без заявлення самостійних вимог територіальний сервісний центр №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, про визнання договорів купівліпродажу автомобілів недійсними задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу №743/02/1247/2016 від 30 березня 2016 року, оформлений в присутності адміністратора Територіального сервісного центру №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль ТАТА, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу №759/02/1247/2016 від 31 березня 2016 року, оформлений в присутності адміністратора Територіального сервісного центру №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль БАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_5 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу №733/02/1247/2016 від 31 березня 2016 року, оформлений в присутності адміністратора Територіального сервісного центру №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль MAZDA СХ-5, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу №742/02/1247/2016 від 31 березня 2016 року, оформлений в присутності адміністратора Територіального сервісного центру №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 30 березня 2016 року, видане Територіальним сервісним центром №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, та скасовано державну реєстрацію права власності на автомобіль ТАТА, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за ОСОБА_3 . Визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 від 31 березня 2016 року, видане Територіальним сервісним центром №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, та скасовано державну реєстрацію права власності на автомобіль БАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_5 , за ОСОБА_3 . Визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 від 31 березня 2016 року, видане Територіальним сервісним центром №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, та скасовано державну реєстрацію права власності на автомобіль MAZDA СХ-5, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_3 . Визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 30 березня 2016 року, видане Територіальним сервісним центром №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, та скасовано державну реєстрацію права власності на автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за ОСОБА_3 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Вказане рішення було скасоване рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року та у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без заявлення самостійних вимог територіальний сервісний центр №1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, про визнання договорів купівліпродажу автомобілів недійсними відмовлено (а.с.22-33).

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року скасовано, рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2016 року залишено в силі (а.с.34-42).

Як вбачається з копії довідки експерта автотоварознавця від 06 жовтня 2020 року, судовим експертом визначена середня по Україні ціна продажу вживаного аналогічного КТЗ автомобіля легкового універсал «Mazda CХ-7», 2012 року випуску, при курсі НБУ станом на 29 березня 2016 року, становить 407 870,00 грн. (а.с.43-46).

Згідно копії довідки експерта автотоварознавця від 06 жовтня 2020 року, судовим експертом визначена середня по Україні ціна продажу вживаного аналогічного КТЗ автомобіля легкового універсал «HYUNDAI TUCSON», 2009 року випуску, при курсі НБУ станом на 30 березня 2016 року, становить 302730,00 грн. (а.с.47-50).

Як вбачається з копії довідки експерта автотоварознавця від 06 жовтня 2020 року, судовим експертом визначена середня по Україні ціна продажу вживаного аналогічного КТЗ автомобіля вантажного бортового «ТАТА LRT 613», 2008 року виготовлення, при курсі НБУ станом на 30 березня 2016 року, становить 196 710,00 грн. (а.с.51-54).

Згідно копії довідки експерта автотоварознавця від 06 жовтня 2020 року, судовим експертом визначена середня по Україні ціна продажу вживаного аналогічного КТЗ автомобіля вантажного бортового «БАЗ Т713.11», 2012 року виготовлення, при курсі НБУ станом на 31 березня 2016 року, становить 281 794,00 грн. (а.с.55-59).

Судом встановлено і це не заперечувалось сторонами по справі, що вказані транспортні засоби були придбані за спільні кошти подружжя. Отже, вважається, що автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні є недоведеним та необґрунтованим, відтак задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже, за змістом ст.364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

Разом з тим, за положеннями ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України, усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст.65 СК України).

Подібні за змістом положення щодо здійснення співвласниками спільної сумісної власності закріплені ст.ст.364,369 ЦК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 вказаної постанови спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У ч.2 ст.89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що все майно, яке є предметом апеляційного перегляду, є неподільним, а тому може ставитись питання виключно щодо визнання його спільним сумісним майном та визнання права власності на нього за однією зі сторін спору та, відповідно, компенсацією 1/2 їх вартості іншій стороні.

Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч.1,7 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивач в рамках розгляду даної справи клопотання стосовно призначення авто-товарознавчої експертизи, з метою з`ясування вартості спірного нерухомого майна на час розгляду даної справи не ставила.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності правових підстав для задоволення позову не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 89 ЦПК України не входить до компетенції суду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.