ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 678/580/20
Провадження № 22-ц/4820/1392/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №678/580/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 18 червня 2021 року (суддя Лазаренко А.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ «Акцент-Банк» (далі АТ «А-Банк», Банк, А-Банк) вказувало, що 08.02.2019 ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення кредитного договору №SAMABWFC9 та отримання банківської картки. На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами і Тарифами, які викладені на банківському сайті www.a-bank.com.ua/terms, складає між ним та Банком кредитний договір (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил, за якими клієнт надав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором та угодою в повному обсязі, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку із чим станом на 10.05.2020 виникла заборгованість у розмірі 29425,49 грн, з яких: 14993, 78 грн заборгованість за кредитом; 14431,71 грн заборгованість по відсоткам. Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 29425,49 грн заборгованості за кредитним договором №SAMABWFC9 від 08.02.2019 та судові витрати.

Заочним рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 18 червня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» 14993,78 грн заборгованості за кредитним договором №SAMABWFC9 від 08.02.2019 станом на 10.05.2020 та 1071,18 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, АТ «А-Банк» оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк посилається на те, що відповідач в анкеті-заяві підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався вподальшому регулярно знайомитися зі змінами до них, викладеними на сайт Банку. Поміж того, як вбачається із розрахунку заборгованості, боржник користувався кредитом, а тому був ознайомлений з Умовами і Правилами і погодився з ними, оскільки такий кредитний договір є договором оферти. Також, апелянт вказує, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду у справі №342/180/17 є необґрунтованим, адже в справі №342/180/17 розглядався випадок, коли Тарифи Банку не було підписано боржником, тоді як до матеріалів цієї справи додано не тільки Тарифи із сайту Банку, а й паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка та який підписаний боржником. Тому, апелянт вважає, що застосуванню підлягають висновки, що викладені у постанові Верховного Суду у справі №284/157/20 від 02.12.2020. Зважаючи на викладене, Банк просить скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за кредитом в сумі 14993,78 грн, Летичівський районний суд виходив з доведеності факту отримання позичальником кредитних коштів в зазначеному розмірі та неналежного виконання останнім своїх кредитних зобов`язань.

В цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається, адже учасниками справи не оскаржується.

Оскільки апелянтом оскаржується рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача 14431,71 грн заборгованості по відсоткам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що факт укладення між АТ «А-Банк» і ОСОБА_1 кредитного договору від 08 лютого 2019 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у А-Банку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем, відповідно до якої ОСОБА_1 погодився, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між позичальником і Банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами, примірник договору погодився отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.a-bank.com.ua (а.с.4 зворот).

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти і цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. У зв`язку із порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо непогашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право дострокової вимоги до останнього щодо повернення всієї суми кредиту, що станом на 10.05.2020 становила 29425,49 грн, із них: 14993,78 грн - заборгованість за кредитом, 14431,71 грн - заборгованість по відсоткам (а.с.4).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для їх стягнення і позивачем не надано доказів того, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», на які посилається Банк, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ «Акцент-Банк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Як вбачається із позовної заяви Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки за користування кредитом.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці: Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ БАНК», розміщеного на сайті а.с.6 https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» та Витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» (а.с. 6-11) розумів ОСОБА_1 і ознайомився та погодився з ними, підписуючи 08.02.2016 Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-БАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та саме в зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Також, суд вважає, що наданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» від 08.02.2019 (а.с.5) не підтверджує факту узгодження між сторонами: АТ «А-БАНК» та ОСОБА_1 розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами та ознайомлення позичальника таким чином з умовами кредитування, оскільки паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту і передує відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Крім того, паспорт споживчого кредиту містить застереження, що інформація, яка в ньому зазначена , зберігає чинність та є актуальною лише до 01 липня 2019 року.

А тому, паспорт споживчого кредиту не містить відомостей про те, які саме із зазначених у ньому умов (поновлювальна кредитна лінія з пільговим періодом використання до 50000 грн, до 100000 грн; базова процентна ставка 3,9% в місяць (46,8% річних), 3,7% в місяць (44,4% річних) були прийняті відповідачем.

Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані позивачем: розрахунок заборгованості за договором №SAMABWFC 9 від 2019-02-08 б/н, Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку від 08.02.2019, Витяг із Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ-БАНК», Витяг з Тарифів користування кредитною карткою, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для стягнення із відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, оскільки такі умови договору є неузгодженими.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині відмови у стягненні із ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам є безпідставними.

Також, посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції щодо не застосування до спірних правовідносин в частині оспорюваних позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам положення ст. 1048 ЦК України є голослівними, адже Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за відсотками саме на підставі ст. 1048 ЦК України та у розмірі, що визначений положеннями частини першої цієї статті.

А відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

І в силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оцінюючи аргументи апеляційної скарги поро те, що судом першої інстанції невірно не взято до уваги паспорт споживчого кредиту, що є частиною кредитного договору, який укладено між сторонами, судова колегія вважає їх помилковими, виходячи з наступного.

Так, термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» (Закон № 1734-VIII) лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» і у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону № 1734-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний ознайомити позичальника для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. І паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон № 1734-VIII включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

З огляду на викладене, не підлягають до застосування до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 02.12.2020 по справі №284/157/20.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність посилань суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні саме на висновок Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже правовідносини у справі №342/180/17 та у цій справі є подібними, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту з огляду на його характер, спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну частину договору. А відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції при виборі і застосуванні саме норм права до спірних правовідносин були вірно враховані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на необґрунтовану наявність сумнівів у суду відносно розрахунку заборгованості, однак це не відповідає обставинам та висновкам суду, викладеним в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення. А тому судова колегія не приймає як доказ, виписку по рахунку ОСОБА_1 (а.с.60), адже даний доказ не подавався до суду першої інстанції і позивачем не надано докази неможливості надання виписки по рахунку до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина3 статті 367 ЦПК України).

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай