Провадження № 2/537/341/2021
Справа № 537/4285/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.04.2021 р.Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Маханькова О.В.,

за участю секретаря судового засідання Костюкевич Н.В.,Скічко Н.В.,

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Матяш О.О.,

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача адвокат Бідюк Я.В.,Близнюк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Крюківського районного суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Мушинський Олександр Юрійович про встановлення факту проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення права власності на Ѕ частини квартири, визнання договору дарування недійсним, поділ майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Крюківського районного суду з позовною заявою та прохала суд ухвалити рішення, яким встановити факт проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановити право власності на Ѕ частини квартири за нею, визнати договір дарування недійсним, поділ майна та стягнути судові витрати.

В своїй позовній заяві вказала, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з 2013року по 05 липня 2019року.06 липня 2019року вони зареєстрували шлюб. В 2017році , в період шлюбних відносин була придбана квартира, яка була оформлена на ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .Весь цей час проживали однією сім*єю як чоловік та жінка, придбали побутове майно. 20.11.2020року їй стало відомо що її чоловік подарував квартиру ОСОБА_3 , яка була придбана в період їх шлюбних відношеннях. Добровільно вирішити даний спір неможливо, а тому вона вимушена звернутися до суду.Прохала суд позов задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник позов підтримала повністю та пояснила, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю з 2013року.Після того, як вони накопили кошти, вони придбали спірну квартиру, а тому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідач та позивач сумісно накопичували кошти, оскільки вони працювали вдвох, квартира є об`єктом сумісно набутого майна. Прохали суд позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що він з позивачкою ОСОБА_1 у період з 2013 по 05 липня 2019 рік однією сім`єю постійно не мешкали. На момент придбання квартири він з ОСОБА_1 не мешкав, він сам придбав дану квартиру. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача - адвокат Близнюк І.В., Бідюк Я.В. в судовому засіданні пояснили, що вони разом з ОСОБА_2 позовні вимоги не визнають. Просили в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю, оскільки позивач та відповідач спільно не проживали, можливо мешкали деякий час, але спільних коштів у них не було, спільного господарства вони не вели. Крім того, у судових дебатах зазначила, що жоден з допитаних свідків не змогли підтвердити певний проміжок часу спільного проживання сторін, також свідки навіть не змогли показати які речі спільно купувались та за чиї саме кошти. Свідки підтвердили лише факт того, що позивач та відповідач мешкали періодично, а не тривалий час. Вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю у відповідний період, факт ведення спільного господаства та бюджету, а тому й інші вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що проживає в цьому будинку з 1982року. Знає усіх мешканців. В 2017році вселилися позивач та відповідач, бачила як носили речі. Двічі була в них у квартирі. Був диван, 2 крісла. Відомо, що вони разом відпочивали. Потім було весілля. Дійсно проживали разом однією сім*єю. Відомо що вони сварилися.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що їй відомо що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 придбали квартиру в 2017році. Проживали разом. В 2019році було весілля. Разом відпочивали. В квартирі не була.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що Позивач та Відповідач проживали разом з 2017року. Часто бачила разом. Сім*я як сім*я. В 2019році було весілля. До цього проживали у цивільному шлюбі. Бачила як заселялися до квартири. В квартирі не була. Про спільний бюджет нічого не відомо. Іноді сварилися. Разом відпочивали.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що позивачка є його дочкою. З 2013року вона проживала разом з відповідачем. Коли придбали квартиру, то дочка забрала зі своєї кімнати меблі. Постійно допомогали їм, харчами, речами, грошима. Відомо, що вони придбали холодильник, пральну машинку, газову плиту. Де працював відповідач йому не відомо, мабуть слюсарем. Дочка працювала на КВБЗ. Зі слів дочки відомо що був спільний бюджет. На квартиру грошей не давав, але постійно допомогав дочці.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивачка є її дочкою. З 2013року дочка проживала з відповідачем разом. Проживали на різних квартирах, а в 2017році придбали квартиру. Постійно допомогали дочці. Давали продукти харчування, речі, гроші. Відомо що дочка та відповідач придбали холодильник, пральну машинку. Відповідач повідомив їх що квартира коштує 9000доларів США. Про спільний бюджет нічого не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що зі сторонами спілкується більше 12 років, товаришували. З 2013 року вони проживають разом. Постійно арендували житло. Позивач постійно працювала. В 2017році придбали квартиру. Відомо,що Позивач вклав 2000доларів США, а мати відповідача ОСОБА_13 вклала 9000доларів США. Відомо,що вони разом відпочивали за кордоном. Скількі заробляли грошей не відомо. Відповідач придбав автомобіль у власність.

Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підтвердження вказаних обставин посилався на надані суду докази та показання свідків.

В той же час, обставини, на які у позовній заяві посилався позивач не підтвердженні достатніми засобами доказування.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15).

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про визнання права спільної сумісної власності, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України, поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносинах, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12) та постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 129/2115/15-ц).

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно з вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до матеріалів справи встановлено,що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., а не у 2017 році, як зазначає Позивачка.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2016 року, продаж зазначеного Об`єкта нерухомості проводився за 47 800,00 грн. (п. 2.1. Договору).

Зазначені кошти Відповідач отримав внаслідок продажу частини приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_3 ( що вбачається з копії Договору купівлі-продажу 4/25 частини приміщення магазину від 19.11.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_14 (Покупець).

Згідно Договору купівлі-продажу 4/25 частини приміщення магазину, продаж зазначеного Об`єкта нерухомості проводився за 50 350,00 грн. (п. 2.1. Договору купівлі-продажу 4/25 частини приміщення магазину).

Тобто спірна квартира була придбана Відповідачем за рахунок особистих коштів отриманих від продажу іншого нерухомого майна, що належало йому на праві власності.

В той же час, судом не встановлено, що між сторонами у справі дійсно були наявні відносини, що притаманні подружжю, а саме матеріалами справи не підтверджено спільне проживання вказаних осіб, наявність між ними спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, що є обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Надані позивачем: докази не містять в собі доказів, що ОСОБА_1 мешкала однією сім`єю з ОСОБА_15 без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період.

Відповідно до довідки реєстрації місця проживання особи №26049 від 14.09.2019року ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою АДРЕСА_4 з 20.07.2016року по теперішній час.

Так, судом не беруться до уваги оглянуті в судовому засідання фотографії від 06.10.2018, 24.07.2018р., 08.03.2019р, 27.02.2019р, 26.09.2018р., 25.09.2018р, 24.09.2018 року , оскільки хоча відповідач і пізнав себе на цих фото, але дані фотографії не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2013 року по 05 липня 2019 року, а лише можуть підтверджувати лише їх спільний відпочинок .

Крім того, спільні фотографії від 2018р. та 2019року не є самостійними та достатніми доказам на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації у період з 2013 року по 05 липня 2019 року. Надані суду фотографії не містять жодних посилань на дату фотографування, а саме по собі знаходження позивача та відповідача у певній обстановці не презюмує їх проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства або наявності спільного бюджету, побуту, тобто вказані докази не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року (справа № 61-30273св18).

У позовній заяви позивач посилається на придбання спільної сумісної власності подружжя - квартири за адресою: АДРЕСА_2 за спільні кошти.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 2016року.

Між ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_16 06 липня 2019року був укладений шлюб Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області , актовий запис № 622, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 06 липня2019року.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 05 лютого 2021року та прізвище ОСОБА_1 не змінено.

Вирішуючи даний спір, суд, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність факту спільно проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття спірного майна (квартири) сторонами під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти.

Суд вважає, що показами свідків, які допитані в судовому засіданні, не підтверджено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстації шлюбу саме у період з 2013 року по 05 липня 2019 року, оскільки підтверджений ними саме факт проживання в одній квартирі сторін без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, саме свідками в судовому засіданні підтверджено, що позивач та відповідач лаялися між собою, то мешкали, то не мешкали разом, тобто мешкали разом час від часу.

Жоден із свідків не вказав на конкретний час проживання сторін однією родиною, на конкретні спільні придбання, наприклад, меблі, речі побуту та інше.

Так само і позивачем до справи не надано жодного документального підтвердження, що сторони придбавали спільні речі, меблі, спільний одяг. До того ж, як встановлено в судовому засіданні зі слів представника позивача, у позивача відсутні будь-які документи на квартиру, чеки на оплату комунальних платежів, позивачці навіть не відома чітка сума кредиту та розмір платежів, які сплачувались кожного місяця відповідачем.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, належними доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, листи ділового та особистого характеру; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такі документи в матеріалах цивільної справи відсутні.

А відповідно до правової позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час не працювала, деякий час отримувала допомогу по безробіттю про що свідчить копія трудової книжки .

Тому суд приходить до висновку, що вказані доводи позивача з приводу того, що спірна квартира придбана за спільні кошти не підтвердженні достатніми та належними засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 77 ППК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не підлягає задоволенню у зв`язку з його недоведеністю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень передбачених ст. 74 СК України, у зв`язку з чим не має підстав вважати нерухоме майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Така правова позиція викладена також, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 369/3338/17.

На підставі викладеного, оскільки вимога про визнання права власності у частці у спільному майні є похідної від вищезазначеної, в задоволенні якої відмовлено, суд приходить до висновку про відмову в позові повністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Мушинський Олександр Юрійович про встановлення факту проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення права власності на Ѕ частини квартири, визнання договору дарування недійсним, поділ майна, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 квітня 2021 року.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Суддя Крюківськогго районного суду

м.Кременчука Полтавської області Маханьков О.В.