Справа № 461/2315/19 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3772/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представників позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2020 року у складі судді Жовніра Г.Б. у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради та ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування ухвал Львівської міської ради №452 від 04.07.1996 та №3792 від 08.07.2010, визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею,-

встановив:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідачів Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради та ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування ухвали Львівської міської ради №452 від 04.07.1996 та №3792 від 08.07.2010 в частині щодо ОСОБА_4 , визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001 від 30.08.1996, виданого на ім`я ОСОБА_4 .

Вимоги обґрунтовувала тим, що ухвалою Львівської міської ради від 04.07.1996 №452 ОСОБА_4 надано в постійне користування земельну ділянку площею 530 м.кв. за рахунок земель міста для будівництва індивідуального житлового будинку, зобов`язано Департамент землеустрою та планування забудови міста виготовити проект відведення земельної ділянки, встановити межі в натурі, видати ОСОБА_4 державний акт на право постійного користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 та зобов`язано виконавчий комітет Львівської міської ради надати дозвіл на проектування та будівництво індивідуального житлового будинку.

30.08.1996 ОСОБА_4 видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

Крім цього, ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 №3792 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вважає вказані ухвали та державний акт незаконними, виданими з порушенням чинного законодавства. Зокрема зазначила, що ч.6 ст.7 Земельного кодексу України, в редакції станом на час прийняття ухвали №452 від 04.07.1996, передбачено можливість надання у постійне користування громадянам України земель, що перебувають у державній власності виключно для ведення селянського (фермерського) господарства або особистого підсобного господарства. Однак, ОСОБА_4 в порушення чинних норм земельного законодавства, передано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку.

Крім цього вважає, що надання земельної ділянки можливе на підставі заяви громадянина України, у якій зазначаються бажані розмір і місце розташування земельної ділянки, мета такого використання, в той час як така заява відповідача ОСОБА_4 в архівах відсутня, лише наявна заява про поліпшення житлових умов, шляхом надання дозволу на будівництво на орендованій земельній ділянці від 21.09.1995.

Також вказала, що право постійного користування земельною ділянкою, відповідно до ст.22 ЗК України, виникало лише після встановлення в натурі меж та розмірів земельної ділянки і одержання документа, що посвідчує це право. Обов`язковою передумовою видачі такого документу є виготовлення проекту землеустрою, погодженого відповідними контролюючими органами, з визначенням чіткого місця розташування земельної ділянки, площі, цільового призначення та винесення меж в натурі. Однак, такий проект на момент видачі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою був відсутній. Доказом того, що такий документ не виготовлявся, є факт прийняття Львівською міською радою нової ухвали від 08.07.2010 №3792 про надання ОСОБА_4 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо цієї ж земельної ділянки. У свою чергу, ця ухвала прийнята з порушенням закону, за відсутності рішення повноважного органу про надання земельної ділянки у власність або в користування. При цьому вважає, що ухвала від 07.04.1996 не може вважатися таким рішенням внаслідок його невідповідності чинним положенням законодавства на той час.

Позивачка вважає, що Львівська міська рада при прийнятті та видачі оскаржуваних документів діяла незаконно, з перевищенням своїх повноважень, а враховуючи, що вона є суміжним із відповідачем землекористувачем, між ними систематично виникають конфлікти внаслідок невинесення відповідачем меж своєї земельної ділянки в натурі, та у зв`язку із цим, самовільного зайняття відповідачкою її земельних ділянок, просила позов задовольнити.

В частині подачі позову після спливу позовної давності зазначає, що строк на звернення до суду із позовом пропустила з поважних причин, оскільки саме в липні 2018 року вона дізналася про відсутність у ОСОБА_6 проектної документації із землеустрою, а також меж та конфігурації її земельної ділянки.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради та ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування ухвали Львівської міської ради №452 від 04.07.1996 та №3792 від 08.07.2010 в частині щодо ОСОБА_4 , визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001 від 30.08.1996, виданого на ім`я ОСОБА_4 .

Рішення оскаржила позивач ОСОБА_3 , не погоджується із таким рішенням, вважає прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що прийнявши оскаржуване рішення № 452 від 04.07.1996, Львівська міська рада вийшла за межі встановлених законом повноважень, оскільки надала земельну ділянку фізичній особі в постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку, а не для ведення особистого підсобного господарства, а також без встановлення меж земельної ділянки видала державний акт, чим порушила вимоги ЗК України в редакції 1992 року.

Крім цього, вважає незаконною ухвалу Львівської міської ради № 3792 від 08.07.2010, якою ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічої документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, з огляду на те, що відповідно до ст. 56 ЗУ «Про землеустрій» ОСОБА_4 повинна перед цим отримати рішення повноважного органу про надання земельної ділянки у власність або в користування, однак не зважаючи на те, що таке рішення було прийнято 07.04.1996, це рішення не відповідало вимогам закону, чинного на час його прийняття.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Інші учасники справи представники відповідачів Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради, відповідачка ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачки на підтримання доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що законні права, свободи чи інтереси позивача, внаслідок прийняття Львівською міською радою оскаржуваних ухвал №452 від 04.07.1996р., та №3792 від 08.07.2010р. в частині щодо ОСОБА_4 , видачі державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001 від 30.08.1996 порушені не були, і вказані обставини позивачем перед судом не доведено належними та допустимими доказами.

Крім цього, суд прийшов висновку, що приймаючи оскаржувану ухвалу № 452 від 04.07.1996 Львівська міська рада діяла виключно в межах законодавчо визначених повноважень, таке рішення Львівської міської ради відповідає вимогам ст.67 ЗК України 1990 року.

Суд відхилив посилання позивача на відсутність проекту відведення земельної ділянки, оскільки факт відсутності такого проекту в архіві не може бути підставою для висновку про те, що такий не розроблявся.

Крім цього, суд зазначив, що на час прийняття ухвали Львівської міської ради № 3792 від 08.07.2010, ухвала Львівської міської ради від 04.07.1996 та державний акт про право постійного користування земельною ділянкою від 1996 року були чинними та ніким не скасовані.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою №452 від 04.07.1996 «Про надання гр. ОСОБА_4 земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку», надано відповідачці ОСОБА_4 в постійне користування земельну ділянку площею 530 кв.м. за рахунок земель міста для будівництва індивідуального житлового будинку. Зобов`язано Департамент землеустрою та планування забудови міста виготовити проект відведення земельної ділянки, встановити межі в натурі та видати ОСОБА_4 державний акт на право постійного користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 . Виконавчий комітет Львівської міської ради зобов`язано у встановленому порядку надати дозвіл ОСОБА_4 на проектування та будівництво індивідуального житлового будинку (т. 1 а.с. 9).

На підставі ухвали Львівської міської ради від 04.07.1996 №452, Департаментом землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради 30.08.1996 видано ОСОБА_4 . Державний акт на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001, на земельну ділянку на території Львівської міської ради народних депутатів по АДРЕСА_1 , площею 0,0530 га, з цільовим призначенням для будівництва індивідуального житлового будинку (т. 1 а.с. 15).

Згідно із висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, чинного на момент прийняття ухвали 1996 року та видачу державного акту про право користування землею) завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою створення умов для раціонального використання й охорони земель, рівноправного розвитку всіх форм власності на землю і господарювання, збереження та відтворення родючості

грунтів, поліпшення природного середовища, охорони прав громадян, підприємств, установ і організацій на землю.

Власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх (ст. 3 ЗК України у вказаній редакції).

Згідно із ст. 7 ЗК України (в редакції 1990 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.10 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 19 ЗК України (в редакції 1990 року) міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Відповідно до частини шостої вказаної статті ЗК України, надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок.

Окрім цього, вказаною статтею передбачено порядок надання земельних ділянок у користування.

Зокрема, підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин із заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки.

У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання.

Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації.

Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт.

При цьому, відповідно до ст. 67 ЗК України (в редакції 1990 року) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих

будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше, зокрема у містах - 0,1 гектара.

Із змісту оскаржуваної ухвали № 452 від 04.07.1996 встановлено, що рішення про передачу у користуванні ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 530 м.кв., приймалося на підставі звернення ОСОБА_4 , клопотання комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної адміністрації, спілки політичних в`язнів України, а також з врахуванням висновків головного управління архітектури і містобудування Департаменту землеустрою та планування забудови міста і постійної комісії землекористування, будівництва і архітектури міської ради.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про безпідставність доводів позивача про відсутність звернення ОСОБА_4 про надання їй у користування земельної ділянки, а також прийняття оскаржуваної ухвали за межами встановлених законом повноважень Львівської міської ради, оскільки, як зазначено вище, оскаржувана ухвала прийнята на підставі звернення ОСОБА_4 , в межах компетенції та повноважень Львівської міської ради народних депутатів, визначених ст.ст. 17,19, 67 ЗК України (в редакції 1990 року).

В свою чергу, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що відсутність проекту відведення земельної ділянки в архіві не може бути підставою для висновку про те, що такий не розроблявся, при цьому, як із змісту оскаржуваної ухвали, так і чинного на той час законодавства, обов`язок по виготовленню такого покладався не на громадянина, а на відповідний орган місцевого самоврядування.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як зазначено вище, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, серед іншого, виходив з того, що законні права, свободи чи інтереси позивача, внаслідок прийняття Львівською міською радою оскаржуваних ухвал №452 від 04.07.1996р., та №3792 від 08.07.2010р. в частині щодо ОСОБА_4 , видачі державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001 від 30.08.1996 р. порушені не були, і вказані обставини позивачем перед судом не доведено належними та допустимими доказами.

Не погоджуючи із таким висновком суду першої інстанції, сторона позивача покликається на постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2021 року по справі № 463/31/13 за позовом прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третіх осіб: Львівської міської ради, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, якою скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким позов прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку ОСОБА_5 , що розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:003:0029, площа якої складає 0,000023 га (або 0,23 кв.м.) шляхом перенесення огорожі із цієї ділянки по прямокутному периметру, починаючи з північно-західної частини земельної ділянки ОСОБА_5 , розташованої по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0008, вниз до земельної ділянки ОСОБА_5 , розташованої по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0029 на відстань 0, 69 м., дальше за рухом годинникової стрілки в сторону земельної ділянки ОСОБА_4 , що розташована по АДРЕСА_2 на відстань 0, 39 м., звідки в сторону земельної ділянки ОСОБА_4 , що розташована по АДРЕСА_2 на відстань 0, 49 м., після чого в сторону земельної ділянки ОСОБА_5 , що розташована по АДРЕСА_2 відстань 0, 4 м. (відповідно до Висновку за результатами проведеної експертизи від 06 лютого 2020 року № 19046/19-41 з додатками № 1 та № 2).

Зобов`язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку проїзду загального користування (враховуючи наявність червоних ліній) площею 0, 0011 га (або 11 кв.м.) шляхом перенесення огорожі із цієї ділянки в сторону земельної ділянки ОСОБА_4 по трикутному периметру (відповідно до Висновку за результатами проведеної експертизи від 06 лютого 2020 року № 19046/19-41 з додатками № 1 та № 2).

У задоволенні решти позовних вимог прокурора Личаківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третіх осіб Львівської міської ради, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Під час розгляду вказаної справи призначено земельно-технічну експертизу, за результатами якої експертами Київського науково-дослідному інституту судових експертиз складено висновок № 19046-19-41 від 06 лютого 2020 року, за яким:

- порушення меж земельної ділянки ОСОБА_3 , площею 0,0600 га., що розташована по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0023 зі сторони суміжної земельної по АДРЕСА_2 , користувачем якої є ОСОБА_4 - відсутні;

- порушення меж земельної ділянки ОСОБА_7 , площею 0,0845 га, що розташована по АДРЕСА_2 за кадастровими номером :05:003:0029 зі сторони суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 користувачем якої є ОСОБА_4 - відсутні.

В той же час, використовуючи дані обмінних файлів земельно-кадастрової інформації формату .іп4 щодо земельних ділянок за кадастровим номером :05:003:0008, :05:003:0023, :05:003:0029, що були надані листом від 17.06.2015 №71 ДП «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії Львівським міським виробничим відділом встановлено порушення меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:003:0029, площа якої складає 0,0845 га, користувачем суміжної земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 шляхом встановлення огорожі у північно-західній частині земельної ділянки площею 0,000023 га (або 0,23 кв.м.).

Однак, жодних доказів про те, що саме внаслідок надання у користування відповідачці ОСОБА_4 земельної ділянки площею 530 кв.м., порушено права та інтереси позивачки ОСОБА_3 суду не надано.

Крім цього, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування ухвали Львівської міської ради №452 від 04.07.1996 та №3792 від 08.07.2010 та скасування державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001 від 30.08.1996 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , заявлені з підстав порушення Львівською міською радою при прийнятті та видачі оскаржуваних документів вимог земельного законодавства, а не з підстав накладення земельних ділянок.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк