Справа № 442/6112/20 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/165/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В.,
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Юзефович Ю.І.
з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Бохонок Р.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року в складі судді Нагірної О.Б. в справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування рішення житлової комісії,-
встановив:
У вересні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про скасування рішення житлової комісії, просив визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом № 184 від 30.11.2018 в частині зняття його з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити його на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов із збереженням попередньої дати зарахування на облік.
Вимоги обґрунтовував тим, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України на посаді артиста вищої категорії оркестру. У зв`язку з відсутністю житла, житловою комісією військової частини НОМЕР_1 його зараховано на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2018 № 24-РС старшого прапорщика ОСОБА_2 звільнено у запас на підставі підпункту „к п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України „Про військовий обов`язок та військову службу у зв`язку з закінченням строку контракту. Зазначає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 181 від 14.08.2018 його календарна вислуга років становить 25 років, 5 місяців, 18 днів. Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 позивача виключено з квартирного обліку у зв`язку із звільненням з військової служби. Вважає таке рішення незаконним, тому звернувся з даним позовом до суду, який просить задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом № 184 від 30.11.2018 року в частині виключення ОСОБА_2 з квартирного обліку військової частини, як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку військової частини у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_2 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов із збереженням попередньої дати зарахування на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на дохід держави 2102 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що у позивача ОСОБА_2 відсутні підстави для залишення на обліку осіб військової частини НОМЕР_1 , які потребують поліпшення житлових умов.
Покликаючись на відповідні норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зазначає, що у разі звільнення з військової служби військовослужбовців за підставами, не зазначеними в законі, у тому числі у зв`язку з закінченням строку дії контракту, не передбачено залишення їх на обліку осіб військової частини, які потребують поліпшення житлових умов.
Зазначає, що така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018, справа № 752/5881/15.
Оскільки ОСОБА_2 звільнений із військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту, таке позбавляє його права залишатися на обліку осіб військової частини НОМЕР_1 , які потребують поліпшення житлових умов, оскільки підставою звільнення в запас було закінчення строку дії контракту, а не вік, стан здоров`я або скорочення штатів чи проведення інших організаційних заходів.
Крім цього, вважає, що відсутні підстави для зобов`язання військової частини поновити ОСОБА_2 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов зі збереженням попередньої дати зарахування на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки на момент прийняття житловою комісією військової частини НОМЕР_1 рішення, оформленого протоколом від 30.11.2018 № 184 про зняття ОСОБА_2 з відповідного обліку, зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України, а також осіб звільнених у запас чи відставку тощо, визначала Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380.
Зазначена Інструкція та Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, пов`язують факт зарахування військовослужбовця та членів його сім`ї на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із нього, саме із наказом командира військової частини, яким оголошено рішення житлової комісії військової частини.
Таким чином, рішення житлової комісії військової частини, оформлене протоколом від 30.11.2018 № 184, було затверджене та оголошене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 № 574.
Тобто, підставою для зняття ОСОБА_2 з обліку осіб військової частини НОМЕР_1 , які потребують поліпшення житлових умов, є наказ командира військової частини, яким оголошено рішення житлової комісії, а не саме рішення житлової комісії, тому без скасування наказу командира військової частини, відсутні підстави для зобов`язання поновити ОСОБА_2 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, зі збереженням попередньої дати зарахування на облік.
Окремо звертає увагу на те, що позовна заява не відповідала ст. 177 ЦПК України, оскільки не була оплачена судовим збором, відтак суд безпідставно відкрив провадження у даній справі.
Зокрема, спірні правовідносини між сторонами є житловими і предмет спору не пов`язаний з виконанням позивачем військового обов`язку або виконанням службових обов`язків, при цьому суд звільнив його від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».
При цьому, якщо припустити, що дана справа пов`язана з виконанням ОСОБА_2 військового обов`язку чи службового обов`язку, на даний спір поширюватиметься юрисдикція адміністративних судів.
Крім цього, вважає, що повноваження представника позивача не підтверджені неналежним чином, оскільки до позову додано лише ордер на надання правової допомоги, при цьому відсутній договір, як підтвердження волевиявлення ОСОБА_2 на надання адвокату Трофімову Р.В. повноважень щодо представництва, відтак позовна заява подана особою, яка не має права її підписувати.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги та вимоги закону колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що для реалізації позивачем свого гарантованого права на отримання від Міністерства оборони України постійного житла на підставі ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має перебувати на квартирному обліку.
Таким чином, врахувавши, що ОСОБА_2 має вислугу на військовій службі 25 років 09 місяців 16 днів, звільнений із військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту, під час проходження військової служби до звільнення перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 , постійним житлом не забезпечувався, що дає йому право на залишення на квартирному обліку у військовій частині і після звільнення з військової служби, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 оформлене протоколом № 184 від 30.11.2018 в частині виключення позивача з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити позивача ОСОБА_2 обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов із збереженням попередньої дати зарахування на облік.
При вирішенні справи місцевий суд врахував правову позицію викладену у Постанові Верховного суду від 08.04.2020, справа № 683/2197/18.
Також, за наслідками розгляду справи, суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення у інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.
Частиною 1 ст. 5 ЖК УРСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
У пункті 8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української PCP і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, передбачалось, що облік громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання.
Відповідно до пункту 10 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України (далі - положення), затвердженого наказом Міністра оборони України від 23 грудня 1992 року № 220 облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних частинах районів. Військовослужбовці, зараховані на квартирний облік, заносяться до книги обліку осіб, які перебувають в черзі на одержання жилих приміщень. Військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.
Військовослужбовці беруться на квартирний облік за рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром останньої, і перебувають на цьому обліку до одержання жилого приміщення за винятком випадків: поліпшення житлових умов, завдяки якому відпала необхідність у наданні іншого жилого приміщення; переведення до нового місця служби; засудження (крім умовного) до позбавлення волі на строк понад шість місяців; подання таких, що не відповідають дійсності, відомостей, які стали підставою для взяття на облік, або вчинення командуванням неправомірних дій при вирішенні цього питання (пункти 11, 13).
В подальшому дане Положення було викладено у новій редакції на підставі наказу Міністра оборони України від 03 грудня 1995 року № 20, при цьому зміст такого в контексті спірних правовідносин не змінився.

Зокрема, п. 34 Положення передбачає, що всі питання, пов`язані із забезпеченням жилою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби.

Крім цього, відповідно до п. 13 Положення, військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого жилого приміщення; при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт; при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження; при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що позивач ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України, на посаді артиста вищої категорії оркестру.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2018 № 24 - РС відповідно до «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10.12.2008 № 1153/2008 та підпункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ прапорщика ОСОБА_2 , артиста вищої категорії оркестру звільнено з військової служби у запас за підпунктом „к п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України „Про військовий обов`язок та військову службу, як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та який вислужив не менш 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду з правом носіння військової форми одягу.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 м. Дрогобич від 14.08.2018 № 181, ОСОБА_2 з 14.08.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Загальна вислуга років позивача у Збройних силах України становить 25 років 09 місяців 16 днів (а.с. 7).
Згідно витягу з протоколу № 184 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 30 листопада 2018 року вирішено виключити старшого прапорщика ОСОБА_2 з квартирного обліку військової частини, як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку військової частини у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ (а.с. 8).
При цьому, житлова комісія виходила з того, що Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями передбачають, що право залишатися на квартирному обліку в разі звільнення з лав Збройних Сил України за їх бажанням мають військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби.
Згідно із зазначеного вище Витягу із наказу від 14.08.2018 № 181 постійним або службовим житлом у Дрогобицькому гарнізоні ОСОБА_2 не забезпечувався.
Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_2 , як військовослужбовець у запасі зазначав, що рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про виключення його з квартирного обліку у зв`язку із звільненням з військової служби є незаконним.
Згідно із статтями 34, 37 ЖК УРСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей, визначено Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 №1081 (з наступними змінами).
Відповідно до п. 24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.
Пунктом 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Аналогічні приписи закріплені й в п. 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.
Дія п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» безпосередньо пов`язується із тим, з якої саме з підстав, зазначених у п. 62 Положення та ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовець звільнений у запас чи у відставку.
Установлено, що ОСОБА_2 звільнений із військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту, а не вік, стан здоров`я або скорочення штатів чи проведення інших організаційний заходів.
Пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
При цьому, у вказаному пункті Порядку не зазначено таку підставу для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, як звільнення із військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
В свою чергу, порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України регулюється також Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МО України від 31 липня 2018 року № 380.
Так, відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МО України від 31 липня 2018 року № 380, військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Як зазначалося вище, ні житла, ні компенсації за таке позивач ОСОБА_2 не отримував.

При цьому, відповідно до п. 21 Інструкції зняття військовослужбовців з обліку проводиться у разі: поліпшення житлових умов до встановлених норм забезпечення житловою площею громадян у відповідному населеному пункті; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на квартирний облік, включення до списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, або неправомірних дій посадових (службових) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
В свою чергу, відповідно до абз. 1 п. 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337, яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства оборони № 380 від 31.07.2018, військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла.
Отже, наведені норми Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737, передбачали підставу для залишення особи на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту та наявністю в нього 20 років календарної вислуги, при цьому положення діючої Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МО України від 31 липня 2018 року № 380, хоча і не передбачають такої умови, однак у такій відсутня підстава для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, як звільнення із військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Таким чином, будь яких сумнівів стосовно того, що позивач, станом на час його звільнення у запас із Збройних Сил України вважався таким, що потребує надання житла та у зв`язку з цим має перебувати на відповідному обліку для його отримання, матеріали справи не містять, а судом не встановлено.

В свою чергу, відповідно до п. 1 розділу 6 Інструкції житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із тим, що для того, щоб позивач міг реалізувати своє гарантоване право на отримання від Міністерства оборони України постійного житла на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має перебувати на квартирному обліку.

Поряд з цим, маючи вислугу на військовій службі понад 20 років, а саме 25 років 09 місяців 16 днів та не будучи забезпеченим службовим чи постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України, після звільнення з військової служби у запас, позивач має право перебувати на квартирному обліку до одержання житла чи відповідної грошової компенсації.

Таким чином, враховуючи вимоги Інструкція про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, колегія суддів приходить висновку про те, оскаржуване рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом № 184 від 30.11.2018 в частині виключення ОСОБА_2 з квартирного обліку військової частини, як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку військової частини у зв`язку із звільненням з лав ЗСУ є незаконним, що свідчить про під ставність позовних вимог та обгрунтованість висновків суду першої інстанції.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 5 ЦК України.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010 визначено критерії, за якими національні суди можуть обмежити право на суд для особи, а зокрема зазначено про те, що "такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції Українита статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, та те, що судом встановлені порушення зі сторони відповідача військової частини НОМЕР_1 прав позивача на поліпшення житлових умов, у зв`язку з вчиненням відповідних дій, належним та ефективним способом захисту такого порушеного права є зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_2 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов із збереженням попередньої дати зарахування на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, що є належним способом захисту та грунтується на законі.

Зокрема, у цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що військовослужбовці зараховуються на облік виключно на підставі рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини, тому доводи апеляційної скарги у цій частині на висновки суду не впливають.

Що стосується звільнення позивача від сплати судового збору, то дійсно відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

До позовної заяви позивачем долучено копію посвідчення, згідно з яким останній має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Крім цього, згідно із ст. 22 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

При цьому, ухваливши рішення по суті спору, суд першої інстанції відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснив розподіл судових витрат.

Однак, правильно вирішивши стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір за розгляд даної справи, суд першої інстанції помилився у розмірі такого.

Зокрема, відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір»).

Зважаючи на кількість вимог немайнового характеру (2), які заявлені позивачем ОСОБА_2 , з відповідача підлягало стягненню в дохід держави 1681,6 грн., що навіть за відсутності відповідних доводів в апеляційній скарзі, свідчить про необхідність зміни оскаржуваного рішення в цій частині.

Що стосується подання позовної заяви особою, яка на думку апелянта, не має повноважень на представництво позивача, оскільки до позову додано лише ордер на надання правової допомоги, при цьому відсутній договір, як підтвердження волевиявлення ОСОБА_2 на надання адвокату Троффімову Р.В. повноважень щодо представництва, то такі доводи є суб`єктивним тлумаченням апелянтом норм процесуального права та спростовуються приписами ч. 4 ст. 62 ЦПК України за якою повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

До позовної заяви долучено ордер серія ВС № 1036995, у якому є покликання на договір про надання правової допомоги, тому підписуючи позовну заяву адвокат Трофімов Р.В. діяв як повноважний представник.

Інші доводи апеляційної скарги, які б давали підстави для висновку про підставність такої, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 в дохід держави змінити.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на дохід держави 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк