Житомирський апеляційний суд
Категорія 11 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Миніч Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/17705/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Асккорд», ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_5 ,

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08 квітня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_6 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив, посилаючись на положення ст.388 ЦК України, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовував тим, що йому відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 квітня 2014 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року залишено в силі, належить на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Незважаючи на судові рішення у справі №295/2077/14, ОСОБА_3 вчинив незаконні дії щодо належної йому (позивачу) 1/2 частини спірної квартири шляхом переоформлення її та передачі до Товариства з обмеженою відповідальністю «Асккорд», а згодом на кінцевого власника ОСОБА_2 , які в подальшому, продовжуючи свої незаконні дії, уклали договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 08 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_5 , подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 має законні підстави звернутися до суду за захистом прав, оскільки ОСОБА_3 вже вчинив незаконні дії по відчуженню його 1/2 частки квартири у змові з ОСОБА_2 та ТзОВ «Асккорд» всупереч рішенню суду від 25 квітня 2014 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано у ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та повернуто дану частину квартири у власність ОСОБА_1 . Посилається на встановлення судовими рішеннями тієї обставини, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею та підлягає витребуванню від добросовісного набувача (незаконного володільця) в порядку п.3 частини першої ст.388 ЦК України. Окрім того, ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі і ця реєстрація не скасована.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у межах її доводів. Пояснив, що предметом спору є 1/2 квартири, яка в натурі не виділена, оскільки виділ в натурі частки у квартирі не є можливим апріорі.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав. Пояснив, що за положеннями ст.388 ЦК України витребувати із чужого незаконного володіння можливо лише індивідуально визначене майно. Витребувати 1/2 частини спірної квартири з володіння добросовісного набувача ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 у порядку ст.388 ЦК України неможливо у зв`язку з тим, що половина спірної квартири не виділена в натурі.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що у червні 2012 року ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_7 приватизували у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 . Власність двох осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи. Отже, після приватизації спірна квартира належала ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності.

27 червня 2012 року за договором дарування ОСОБА_1 подарував ОСОБА_7 свою 1/2 частку у вищевказаній квартирі.

23 липня 2012 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2013 рок договір дарування 1/2 квартири, укладений 27 червня 2012 року, визнаний за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 та ОСОБА_3 недійсним з моменту його вчинення (справа №295/4725/13-ц). Дане рішення суду першої інстанції в частині недійсності договору дарування рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2013 року залишено без змін. Суд визнав договір дарування недійсним з тих підстав, що у пункті десятому договору дарування вказано, що обдарована гарантує право ОСОБА_1 довічного користування дарунком.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 квітня 2014 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року залишено в силі, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, ОСОБА_3 задоволено: витребувано у ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та повернуто її у власність ОСОБА_1 ; скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на 1/2 частину спірної квартири, набутої за договором дарування; скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину спірної квартири, набутої ним за договором купівлі-продажу; зобов`язано Реєстраційну службу зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (справа №295/2077/14-ц). Суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , виходячи із того, що 1/2 частина спірної квартири вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Окрім того, актом приймання-передачі майна від 08 серпня 2014 року ОСОБА_3 , як майновий внесок, передав квартиру АДРЕСА_1 до статутного капіталу ТзОВ «Асккорд».

Рішенням Житомирського районного суду від 15 травня 2015 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ТзОВ «Асккорд» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 660 000 грн. за договором позики ( ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 відповідну суму коштів, а за виконання основного зобов`язання поручилося ТзОВ «Асккорд»). На виконання виконавчого листа суду, 17 вересня 2015 року між ТзОВ «Асккорд» та ОСОБА_2 укладено мирову угоду, за умовами якої ТзОВ «Асккорд» в рахунок боргу передало стягувачу ОСОБА_2 нерухоме майно зі статутного капіталу ТзОВ «Асккорд», а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Дана мирова угода ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2015 року визнана (справа №278/785/15-ц).

На підставі мирової угоди за ОСОБА_2 22 лютого 2016 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

За положеннями частини четвертої ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (за змістом частини п`ятої ст.82 ЦПК України).

Відповідно до частини першої ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц зроблено висновок, про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі №6-54цс17 зроблено висновок про те, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі.

Згідно з абзацом 1 частини першої ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року в справі №612/553/15-ц вказано про те, що індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 просить суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Суд відповідно до положень ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Матеріали справи не містять доказів, що 1/2 частка спірної квартири будь-коли виділялася в натурі. Доводи апеляційної скарги викладеного вище не спростовують та грунтуються на переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обов`язковими у застосуванні є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а також у постановах Верховного Суду України у разі, якщо не встановлено підстав для відступу від такого висновку. Необхідно врахувати, що правовий висновок (правова позиція) це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2020 року в справі №694/1726/18. Ця правова позиція підтримана Верховний Судом й у постанові від 02 червня 2021 року в справі №295/17812/18.

Наведені правові висновки є абсолютно обґрунтованими та релевантними до спірної правової ситуації, а тому підлягають обов`язковому застосуванню цим судом під час розгляду цієї справи.

Рішення суду першої інстанції залишається без змін, оскільки ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_5 , залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08 квітня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: