Справа № 752/5264/20
Провадження № 2/752/2004/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 вересня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування запису про речові права та їх обтяження, -

в с т а н о в и в:

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування запису про речові права та їх обтяження, в якому просила скасувати в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 00, а саме: запис про право власності номер 32149638, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47515912 від 26.06.2019 року, державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Морозом Д.О.

Свої вимоги мотивувала тим, що 02.06.2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та нею (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. 02.06.2016 року за реєстровим № 1203, відповідно до умов якого з урахуванням внесених до нього подальших змін договорами № 1 від 16.06.2016 року, № 2 від 15.09.2016 року, № 3 від 12.06.2017 року, № 4 від 07.12.2017 року, № 5 від 10.05.2018 року, ОСОБА_2 як позикодавець передав, а вона як позичальник прийняла гроші в сумі 793 045,57 грн., що еквівалентно 30 211,26 доларам США за курсом продажу долара ПАТ «ПриватБанк» на дату укладення договору позики.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 02.06.2016 року між ОСОБА_2 та нею було укладено іпотечний договір, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. 02.06.2016 року за реєстровим № 1204, відповідно до умов якого із подальшими внесеними змінами до договору нею було передано в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Вказала, що випадково 21.01.2020 року з інформаційної довідки з Державного реєстру виявила, що право власності на квартиру, яка перебувала в іпотеці, було перереєстровано 21.06.2019 року за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Мороза Д.О. про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 47515912 від 26.06.2019 року, про що в реєстрі було здійснено запис про право власності № 32149638.

Вважала, що вказаний запис є незаконним, а його наявність у Державному реєстрі грубо порушує її права та законні інтереси як власника квартири, що є підставою для скасування вказаного незаконного запису.

Незаконність запису мотивувала відсутністю необхідних правових підстав для цього, зокрема, неподання державному реєстратору під час внесення до державного реєстру оскаржуваного запису звіту про оцінку майна на момент (дату) набуття ОСОБА_2 у власність квартири, як того вимагає ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та п. 5.2.1. іпотечного договору від 02.06.2016 року, що також свідчить про те, що така оцінка проведена не була; неподання державному реєстратору рішення іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, що свідчить про внесення оскаржуваного запису до державного реєстру з порушенням вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також здійснення переходу права власності на належну їй квартиру в примусовому порядку за відсутності її вільного волевиявлення.

Ухвалою від 12.03.2020 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 17.08.2020 року (т. 1 а.с. 86).

17.08.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 21.01.2021 року (т. 1 а.с. 188).

21.01.2021 року підготовче засідання відкладено на 27.05.2021 року (т. 1 а.с. 196-197).

27.05.2021 року підготовче засідання відкладено на 15.06.2021 року (т. 1 а.с. 204-205).

Ухвалою від 15.06.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 09.09.2021 року (т. 1 а.с. 222).

26.05.2020 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти останнього заперечив за його безпідставністю та недоведеністю, а тому просив відмовити у його задоволенні. Свою позицію мотивував повним дотриманням вимог закону та умов укладеного 02.06.2016 року договору іпотеки, вказав, що подача оцінки майна державному реєстратору законом не передбачена, хоча остання була ним проведена, як то було встановлено умовами договору іпотеки. Також, зазначив, що позивач умов договору позики не виконала, цього не заперечувала та не заперечує, й добровільно висловила свою згоду на реєстрацію права власності на квартиру за ним, про що подала відповідні заяви, в тому числі нотаріально завірені (т. 1 а.с. 122-161).

Відповідь на відзив не надходила.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, просила їх задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, проси відмовити у його задоволенні, врахувавши доводи, викладені у відзиві на позов.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 02.06.2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. 02.06.2016 року за реєстровим № 1203, відповідно до умов якого з урахуванням внесених до нього подальших змін договорами № 1 від 16.06.2016 року, № 2 від 15.09.2016 року, № 3 від 12.06.2017 року, № 4 від 07.12.2017 року, № 5 від 10.05.2018 року, ОСОБА_2 як позикодавець передав, а вона як позичальник прийняла гроші в сумі 793 045,57 грн., що еквівалентно 30 211,26 доларам США за курсом продажу долара ПАТ «ПриватБанк» на дату укладення договору позики (т. 1 а.с. 9-21).

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 02.06.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений ПН КМНО Клименко Д.Б. 02.06.2016 року за реєстровим № 1204, відповідно до умов якого із подальшими внесеними змінами до договору нею було передано в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 22-39).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору позики, ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Мороза Д.О. із заявою про державну реєстрацію за ним як іпотекодержателем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішеннями державного реєстратора Мороза Д.О. від 21.06.2019 року (індексний номер 32149638) проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 40-43).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що реєстрація права власності на спірне нерухоме майно була проведена з порушенням позасудового порядку звернення стягнення на заставне майно, зокрема і у зв`язку з відсутністю на момент проведення такої реєстрації звіту про оцінку вартості цього майна.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом ( ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

У ст. 33 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені Законом України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 35 якого встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Частиною 5 ст.37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Так, п. п. 3.4.1. - 3.4.3. іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його реалізації у спосіб, визначений цим договором та чинним законодавством України, задовольнити вимоги в тому обсязі, які є на момент фактичного задоволення, зокрема, суму боргу, неустойку, збитки, завдані простроченням виконання, витрати, пов`язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки тощо, звернути стягнення на предмет іпотеки достроково у випадках, передбачених основним зобов`язанням, цим договором та чинним законодавством України.

Відповідно до п. 5.1. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя згідно умов пп. 5.2.1., 5.2.2., 5.2.3. п. 5.2. цього договору (застереженням про задооволення вимог іпотекодержателя), якщо інше не встановлене законом, крім випадків, передбачених законом, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначених цим договором, належить іпотекодержателю.

Пунктом 5.2. іпотечного договору сторони погодили, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися за рішенням іпотекодержателя у наступному порядку (застереження про задоволення вимог іпотекодержателя): у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки та прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває у власність предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за основним зобов`язанням та інших витрат, передбачених цим договором. Сторони домовились, що у випадку прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки та набуває право зареєструвати відповідно до чинного законодавства своє право на предмет іпотеки. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним рішенням іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. У разі прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, цей договір виступає правовстановлювальним документом та є правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, визначеним іпотекодержателем. Сторони домовились про те, що до моменту виконання, припинення або розірвання цього договору правовстановлювальні документи та технічна документація на предмет іпотеки залишаються на зберіганні у іпотекодержателя.

Згідно п. 5.2.3. іпотечного договору іпотекодавець погоджується з тим, що вищезазначене застереження, відповідно до Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Кодексу.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання договору.

З матеріалів справи вбачається, встановлено судом та не заперечно сторонами у справі, зокрема, позивачем ОСОБА_1 , що 27.03.2019 року вона у письмовому вигляді надала заяву про згоду на передачу та перереєстрацію права власності на предмет іпотеки, в якій вказала про те, що власноруч отримала заяву-вимогу (бланк серії ННР 608153 за реєстровим № 598, вихідний номер 86/02-24 від 20.03.2019 року) про усунення порушення зобов`язання за договором позики, укладеним між нею та ОСОБА_2 02.06.2016 року (зі змінами), і у зв`язку із неможливістю виконання основного зобов`язання за договором позики від 02.06.2016 року, що забезпечений іпотечним договором від 02.06.2016 року, та згідно ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» надає право ОСОБА_2 задовольнити вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки (т. 1 а.с. 37-98).

11.09.2019 року ОСОБА_1 заявою, посвідченою ПН КМНО Ігнатовим О.В. за реєстровим № 2152, підтвердила відсутність претензій до ОСОБА_2 щодо реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки, та підписала 11.10.2019 року акт-прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 101, 102).

Доказів на підтвердження зворотного позивач не надала, також позивач не надала доказів виконання вимог кредитора протягом 30 днів чи доказів незгоди із наявним боргом перед відповідачем, що суд розцінює як визнання нею обставин порушення зобов`язань за договором позики, яке забезпечено іпотекою.

Крім того, наведене спростовує твердження позивача, викладені в позовній заяві, про порушення порядку звернення стягнення на іпотечне майно в частині неповідомлення іпотекодавця про таке звернення. Тому, вказані твердження позивача судом до уваги не приймаються.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав..

За змістом ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Пунктом 40 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Пунктом 57 вказаного Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем (п. 61 Порядку).

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

На момент переходу права власності на іпотечне майно була проведена його оцінка, що підтверджується звітом про оцінку вартості нерухомого майна, складеним ФОП ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 129-156) від 20.06.2019 року, за яким вартість квартири становить 534 000,00 грн. без ПДВ.

Такий звіт позивачем не оспорювався. Подана стороною позивача рецензія на звіт від 20.06.2019 року судом до уваги не приймається, оскільки не стосується предмету даного позову.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Питання формулювання підстав та предмету позову віднесено до виключної компетенції позивача.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, за положеннями ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Враховуючи все вищевикладене, вимог, що позивачем самостійно визначено зміст звернення до суду, поданого відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд надходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 211, 228, 235, 258-259, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування запису про речові права та їх обтяження - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко