ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3472/20 Номер провадження 22-ц/814/1187/21Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

за участю секретаря Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника керівника Полтавської обласної прокуратури Плескача Олега Юрійовича в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2020 року, ухваленого у складі головуючого судді Васильєвої Л.М., повний текст судового рішення виготовлено без зазначення дати, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Полтавської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Полтавської міської ради про визнання за ними права спільної часткової власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення кафе-бару з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, яке в цілому складається з будівлі кафе-бару літ.«А-1» загальною площею 166,5 кв.м. та павільйону (тимчасова споруда) літ. «Б-1» загальною площею 42,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з визначенням розміру часток співвласників, а саме за: ОСОБА_1 - ј частки, ОСОБА_2 - ј частки, ОСОБА_3 - по Ѕ частки.

Позов мотивований тим, що між ними був укладений договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого вони зобов`язались спільно діяти з метою будівництва та експлуатації кафе-бару, що буде розміщуватись на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка площею 57 кв.м. була передана в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Полтавської міської ради «Про подальше розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Полтави» від 16 березня 2012 року.

На виділеній земельній ділянці ними збудовано нежитлове приміщення кафе-бару з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 166,5 кв.м. та павільйон (тимчасова споруда) загальною площею 42.6 кв.м.

Протокольним рішенням тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтава від 29 серпня 2014 року (протокол №3/12) під час розгляду питання щодо самочинного збудованого спірного нежитлового приміщення (кафе-бару) вирішено не заперечувати проти виконання будівництва при умові розробки проекту розподілу території.

16 жовтня 2019 року, після завершення будівництва, на замовлення позивачів виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого будівля за адресою: АДРЕСА_1 , розташована на земельній ділянці площею 0,0854 га, згідно узгодженого проекту розподілу території.

Проект розподілу території, яким визначено межі земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного будинку з прибудинковою територією та земельних часток для обслуговування вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , узгоджений Управлінням з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради та затверджений рішенням 34 сесії 7 скликання Полтавської міської ради від 12 червня 2020 року «Про затвердження проектів розподілу територій, визначення меж або впорядкування існуючих землеволодінь та землекористувань у м. Полтава».

Позивачі вважають що для завершення процедури визначення та закріплення в користування земельної ділянки для обслуговування спірної будівлі необхідно зареєструвати їхнє право власності на вказану будівлю. Посилаючись на норми статей 328, 376 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та на ту обставину, що в іншій спосіб вони не мають можливості оформити своє право власності на спірну будівлю, просили визнати за ними право спільної часткової власності на неї.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право спільної часткової власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення кафе-бару з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, яке в цілому складається з будівлі кафе-бару літ.«А-1» загальною площею 166,5 кв.м. та павільйону (тимчасова споруда) літ. «Б-1» загальною площею 42,6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з визначенням розміру часток співвласників, а саме за: ОСОБА_1 - ј частки, ОСОБА_2 ј частки, ОСОБА_3 - Ѕ частки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка під спірне самочинно збудоване нерухоме майно не може бути визначена без надання правовстановлюючих документів на це майно, а правовстановлюючі документи на самочинно збудоване нерухоме майно не можна оформити без визначення земельної ділянки. У свою чергу, процедура вирішення питань, пов`язаних з самочинним будівництвом на території м. Полтави, не регламентована жодним нормативно-правовим актом міської ради, а оскільки у позасудовий спосіб позивачі не мають можливості захисти своє право власності на спірне майно, то їх права підлягають захисту шляхом визнання за ними права власності на це майно.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, перший заступник керівника Полтавської обласної прокуратури Плескач О.Ю. в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У апеляційній скарзі перший заступник керівника Полтавської обласної прокуратури Плескач О.Ю. посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, установивши, що позивачі здійснили самочинне будівництво, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за ними права власності на нерухоме майно відповідно до положень частини 3 статті 376 ЦК України. Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталися, що свідчить про відсутність спору про право.

Також скаржник вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що відповідач Полтавська міська рада жодним чином не оспорювала право власності позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спірне самочинно збудоване нерухоме майно, а тому і наявність факту порушення Полтавською міською радою прав позивачів у цій частині відсутнє. При цьому, до компетентного органу у сфері будівництва - Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її органів на місцях ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогами не зверталися, а судом першої інстанції, у свою чергу, безпідставно не було залучено до участі у розгляді справи органи державного архітектурно-будівельного контролю.

Апелянтом звернуто увагу на те, що місцевий суд визнав заявлені вимоги обґрунтованими на підставі висновку експерта від 17 квітня 2020 року №38 та проекту розподілу території з метою визначення меж земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного будинку з прибудинковою територією та земельних часток для обслуговування вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень від 02 жовтня 2019 року, які, у свою чергу, є неналежними доказами.

Вважає, що, оскільки даний спір фактично виник між юридичною особою та фізичними особами-підприємцями, він повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Позиція інших учасників справи

17 серпня 2021 року від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу першого заступника керівника Полтавської обласної прокуратури Плескача Олега Юрійовича в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України, у якому останні просять поновити строк для його подачі, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін, оскільки воно є законним та ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши прокурорів Цибульської М.Л, Харенка В.М., представника позивачів - адвоката Кузьменко С.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

10 червня 2012 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали між собою договір про спільну діяльність у будівництві та експлуатації будівлі кафе-бару за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-12 т.1).

Рішенням Полтавської міської ради від 16 березня 2012 року «Про подальше розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Полтава» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволено подальше розміщення тимчасових споруд полегшених конструкцій без фундаментів для провадження підприємницької діяльності на земельних ділянках відповідно до схем розміщення, площею 57 кв.м. на умовах спільної оренди розміщення літнього майданчика для столиків сезонного використання по АДРЕСА_1 , у зв`язку з переходом права власності на вказану тимчасову споруду (а.с.13 т.1).

Відповідно до протоколу тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтава №3/12 від 29 серпня 2014 року при розгляді питання щодо самочинно виконаного будівництва громадського будинку (кафе-бару) по АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 165,1 кв.м. вирішено не заперечувати проти виконаного будівництва громадського будинку (кафе-бару) за умови розробки проекту розподілу території у відповідності до чинного законодавства (а.с.15 т.1).

02 жовтня 2019 року на замовлення позивачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Архімісто» виконала проект розподілу територій з метою визначення меж земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного будинку з прибудинковою територією та земельних часток для обслуговування вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26-66 т.1).

Відповідно до листа Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради від 11 січня 2020 року № 01-02-01-14/27 було погоджено проект розподілу території з метою визначення земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного будинку з прибудинковою територією та земельних часток для обслуговування вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , такими показниками: земельна ділянка площею 0.3485 га для обслуговування багатоквартирного будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та прибудинковою територією по АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0.0216 га для обслуговування вбудованих нежитлових приміщень ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в земельній ділянці для обслуговування багатоквартирного будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та прибудинковою територією на АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0.0578 га для обслуговування прибудованої частини нежитлових приміщень та нежитлових будівель ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 . Щодо питання визначення меж та розмірів земельної ділянки для обслуговування громадського будинку (кафе-бару) на АДРЕСА_1 , то воно може бути розглянуте після надання правовстановлюючих документів на існуючі об`єкти нерухомого майна (а.с.67 т.1).

12 червня 2020 року, за результатами розгляду звернення позивачів щодо затвердження проекту розподілу території, Полтавська міська рада прийняла рішення «Про затвердження проектів розподілу територій, визначення меж або впорядкування існуючих землеволодінь та землекористувань у м. Полтава» та вирішила затвердити проекти розподілу територій, визначення меж або впорядкування існуючих землеволодінь та землекористувань у м. Полтава згідно з додатками до цього рішення (а.с.70-71 т.1).

Відповідно до висновку експерта №38 від 17 квітня 2020 року об`єктно-планувальне та конструктивне рішення, санітарно-технічні умови, пожежна безпека, інженерне обладнання будівлі кафе-бару літ. А-1, а також конструктивне рішення павільйону літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідають будівельно-технічним нормам, які діють на території України і висуваються до громадських будівель загалом і до приміщення кафе-барів зокрема (а.с.72-99 т.1) .

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво, суд першої інстанції, виходив із того, що земельна ділянка під спірне самочинно збудоване нерухоме майно не може бути визначена без надання правовстановлюючих документів на це майно, а правовстановлюючі документи на самочинно збудоване нерухоме майно не можна оформити без визначення земельної ділянки, внаслідок чого право власності позивачів на спірне майно підлягає захисту в судовому порядку.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду не вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За нормами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує, на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в свої інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина 1 статті 328 цього Кодексу).

У той же час, згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже наведена норма закону не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Оскільки за статтею 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктного права власності на окремі об`єкти, то суд має встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивачі набули право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У той же час, вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач у справі - Полтавська міська рада будь-яким чином не порушувала права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зокрема шляхом вчинення певних дій або бездіяльності при прийнятті рішень чи навпаки. Отже, Полтавська міська рада у даному випадку не є особою, яка порушує, не визнає чи оспорює право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому вищевказаний позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За загальним правилом, закріпленим у частині 2 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною 1 статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині 1 статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Згідно з частиною 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).

З контексту частин 3 та 4 статті 376 ЦК України можна зробити висновок, що частина 3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому необхідно ураховувати положення частини 1 статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.

Відповідно до положень статей 6 та 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється, зокрема, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації .

Згідно з частиною 2 статті 41 вказаного Закону державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, у Положенні про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року №294, визначено, що Державна архітектурно-будівельна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Основним завданням Держархбудінспекції є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме: підготовка і внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо забезпечення формування державної політики з питань, що належать до компетенції Держархбудінспекції; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві у визначених законодавством випадках.

Разом із цим, положеннями пункту 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2015 року №1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, право власності на яке визнається на підставі рішення суду, подаються необхідні для відповідної реєстрації документи права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, зокрема : документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Отже, законодавством визначено порядок введення в експлуатацію самочинно збудованих приміщень і суд не має права підміняти собою державні органи, до компетенції яких віднесено вирішення даних питань. Рішення уповноваженого органу про відмову в прийнятті в експлуатацію спірних приміщень в матеріалах справи відсутнє. У разі незгоди з таким рішенням зацікавлена особа має право оскаржити його до суду, але даного порядку позивачами дотримано не було, що взагалі свідчить про відсутність спору про право.

У свою чергу, сам по собі висновок судового експерта про відповідність спірного нерухомого майна, збудованого без відповідного дозволу та прийняття в експлуатацію, будівельно-технічним нормам не може бути достатньою підставою для задоволення позову.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія витягу з протоколу засідання тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтава від 15 жовтня 2020 року за №01.3/06, з якого вбачається, що питання з приводу самочинного будівництва кафе-бару за адресою: АДРЕСА_1 , відкладено для довивчення наданих матеріалів.

У свою чергу, суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови, а визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку є винятковим способом захисту права.

Більше того, відповідно вимог частини 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Станом на час виникнення спірних правовідносин, Полтавською міською радою, до компетенції якої входить вирішення питання про надання земельних ділянок під будівництво об`єктів громадського харчування, не надано у встановленому порядку земельної ділянки позивачам під уже збудоване спірне нерухоме майно. У матеріалах справи міститься лише копія рішення Полтавської міської ради «Про подальше розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Полтави» від 16 березня 2012 року, на підставі якого земельна ділянка площею в розмірі 57 кв.м. під спірною самочинною будівлею, була передана в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише терміном на один рік (а.с.13 т.1). Наразі, згідно технічного паспорту на громадський будинок (будівля кафе-бар) з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами від 16 жовтня 2019 року (а.с.16-24 т.1), внаслідок здійснення позивачами добудов, площа самочинної будівлі становить 166,5 кв.м., що значно перевищує розмір первинно переданої в однорічну оренду земельної ділянки.

Також, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта стосовно неналежності такого доказу як проект розподілу територій з метою визначення меж земельної ділянки для обслуговування багатоквартирного будинку з прибудинковою територією та земельних часток для обслуговування вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , виконаний на замовлення позивачів Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Архімісто» (а.с.26-66 т.1) та погоджений листом Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради від 11 січня 2020 року №01-02-01-14/27 (а.с.67 т.1), оскільки розроблений на підставі заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка взагалі не є позивачем у справі.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а суд першої інстанції, невірно застосувавши норми матеріального права, прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно відповідно до положень частини 3 статті 376 ЦК України, оскільки вказані норми права дають можливість визнати право власності на самочинно збудоване майно лише за особою, яка на відповідній правовій підставі користується земельною ділянкою, має відповідний дозвіл та належно затверджений проект про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2020 року та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Полтавської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовити у повному обсязі.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено, то на користь Полтавської обласної прокуратури підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 6289,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Полтавської обласної прокуратури Плескача Олега Юрійовича в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2020 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Полтавської міської ради про визнання права спільної часткової власності на самочинно збудоване нерухоме майно - будівлю кафе-бару загальною площею 166,5 кв.м. та павільйону загальною площею 42,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Полтавської обласної прокуратури судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 6289,00 грн., по 2096,33 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль