ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/50206/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.,за участю секретаря судового засідання Зиль Т.С.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татарова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану його представником ОСОБА_5 ,

на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 7 червня 2021 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Батрин О.В., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О.В. про визнання правочину недійсним, скасування та поновлення запису про реєстрацію права власності.

У червні 2021 року до суду першої інстанції надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Вимоги заяви обгрунтовував тим, що 28.02.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму, еквівалентну 647 000 доларів США.

07.07.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 15 538 260, 65 грн., який рішенням Шевченківського районного суду міста Києва задоволено в повному обсязі.

З метою уникнення цивільно-правової відповідальності за невиконання умов договору позики від 28.02.2013 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , 23.10.2015 року відчужила квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом спору у вказаній справі, на підставі безоплатного договору на користь близького родича. У червні 2021 року до участі у справі залучено відповідача ОСОБА_4 , якому з 18.08.2016 належить спірне майно та оскільки майно відчужено на корить близького родича і не один раз, у ОСОБА_2 відсутнє інше майно за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, отже вважає, що існує необхідність вжиття заходів для забезпечення позову ОСОБА_1 , оскільки їх невжиття може призвести до подальшого незаконного відчуження об`єкту нерухомого майна, що є предметом спору, на користь третіх осіб, а це в свою чергу підтверджує існування ризиків істотного ускладнення, або й унеможливлення виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про забезпечення позову ОСОБА_1 задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що предметом позову у вказаній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договору дарування, а в разі задоволення позову рішення суду полягатиме в констатації факту їх недійсності. Таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому відсутні підстави вважати, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в цій справі. Суд не звернув уваги на те, що подана представником позивача заява про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях, і позивач належним чином не довів існування ризиків істотного ускладнення виконання рішення суду. До того ж суд першої інстанції визнав встановленими недоведені обставини та необґрунтовано зазначив про ніби-то уникнення відповідачем цивільно-правової відповідальності, що на його думку, є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України учасниками справи не подано.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник позивача - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмету спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як убачається із матеріалів справи, звертаючись із заявою про забезпечення позову, представник позивача зазначав, що 28.02.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму, еквівалентну 647 000 доларів США.

07.07.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 15 538 260, 65 грн., який рішенням Шевченківського районного суду міста Києва задоволено в повному обсязі.

ОСОБА_2 23.10.2015 після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості відчужила ОСОБА_3 квартиру. Потім, 18.08.2016 вказана квартира була відчужена ОСОБА_3 на користь її онука ОСОБА_4 .

Вважав, що після відчуження спірного майна у ОСОБА_2 відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями пере ним, як перед кредитором, що підтверджується постановою про арешт майна боржника від 18.09.2020. З огляду на що, вважав, що відчуження останньою усього майна здійснюється нею задля уникнення виконання рішення суду на користь позивача.

Так, ч.1 ст.151 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви про забезпечення позову, серед яких: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціна позову, про забезпечення якого просить заявник: пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Положеннями частини 7 статті 153 ЦПК України встановлено, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно з метою збереження існуючого становища до розгляду справи по суті (запобігання подальшому відчуженню нерухомого майна - добросовісним набувачам) відповідатиме меті застосування правового інституту забезпечення позову та позовним вимогам.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи із наступного.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що застосування заходів забезпечення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів відповідача чи інших осіб, які не є учасниками справи, а лише запровадить законні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для розгляду судом першої інстанції позову ОСОБА_1 по суті за звичайною процедурою.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану його представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 7 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: