ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5394/21 Справа № 183/4664/20 Суддя у 1-й інстанції - Березюк В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу виробничого підрозділу Новомосковський шпалопросочувальний завод філії Центр управління промисловістю акціонерного товариства Українська залізниця на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи тим, що вона з відповідачем з 04 листопада 2014 року перебувала у трудових відносинах, працювала на посаді обліковця міри та виробів. Наказом від 05 червня 2020 року її було звільнено з посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників. Вказане звільнення вважає незаконним, оскільки роботодавець, в порушення норм ст.49-2 КЗпП України, не запропонував їй інші, наявні, вакантні посади та звільнив її за відсутності згоди профспілкового органу. Масове звільнення повинно було відбутися ще 04 лютого 2020 року, але наказами керівництва, які окрім іншого, не погоджені профспілками, постійно відтерміновувалося.

Вказує, що на день звільнення з роботи 05 червня 2020 року, не отримала повного розрахунку по виплатам. Розрахунок було здійснено частинами вже після закінчення робочого часу, у зв`язку з чим 09 червня 2020 року знову вийшла на роботу, який вважає останнім робочим у зв`язку із затримкою розрахунку, проте на робоче місце її не допустили, як небажаного працівника, що завдало їй моральних страждань, принизило честь, гідність та репутацію, призвело до психологічного шоку, розчарування та дискомфорту.

У зв`язку з чим, уточнивши 23 вересня 2020 року свої позовні вимоги, просила суд першої інстанції визнати незаконним та таким, що підлягає скасуванню наказ про звільнення від 05 червня 2020 року; скасувати наказ про звільнення від 05 червня 2020 року; поновити її на посаді обліковця міри та виробів на виробничому підрозділі «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 05 червня 2020 року; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 червня 2020 року до дня поновлення її на роботі в розмірі 18 065,25 грн; зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 91 455,33 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді обліковця міри та виробів на виробничому підрозділі «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця». Стягнуто з виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 44 562,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем виробничим підрозділ Новомосковський шпалопросочувальний завод філії Центр управління промисловістю акціонерного товариства Українська залізниця подано апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до дійсного позову інститут строку позовної давності, зважаючи на те, що позивача було звільнено 05 червня 2020 року, а з дійсним позовом вона звернулася 26 серпня 2020 року. Крім того, вважає, що позивачем не надано доказів спричинення їй моральної шкоди, а тому підстави для її стягнення відсутні.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу виробничого підрозділу Новомосковський шпалопросочувальний завод філії Центр управління промисловістю акціонерного товариства Українська залізниця позивач по справі не скористалася.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу №111/О від 04 листопада 2014 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду обліковця міри та виробів на виробничому підрозділі «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-14).

З наказу в.о. начальника виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» від 29 жовтня 2019 року №87/П «Про зміни до штатного розпису працівників заводу: скорочення численності працівників» вбачається, що на підставі листа від 17 вересня 2019 року №ЦУП-4/178, листа від 27 вересня 2019 року №ЦУ8/5048, листа від 17 жовтня 2019 року №ЦУП-4/204, листа від 29 жовтня 2019 року №ЦУП-8/55 директора філії ЦУП АТ Укрзалізниця О.А. Шульги з 01 лютого 2020 року заплановано скоротити чисельність працівників виробничого підрозділу Новомосковський шпалопросочувальний завод філії ЦУП АТ Укрзалізниця з кількості 122 штатних одиниць чинного штатного розпису до 58,5 штатних одиниць, на підставі чого наказано внести зміни у штатний розпис працівників заводу та вивести з 01 лютого 2020 року посади, зокрема посаду обліковця міри та виробів (а.с.80-87).

Наказом в.о. начальника виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» від 25 листопада 2019 року №39/ОС «Про попередження про заплановане звільнення», яким зобов`язано інспектора з кадрів ОСОБА_2 підготувати письмові повідомлення про наступне вивільнення з 01 лютого 2020 року з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності) працівникам, зокрема, ОСОБА_1 , обліковцю міри та виробів (а.с.125-126).

Повідомленням про заплановане вивільнення за підписом в.о. начальника виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» С.Л. Житкевича від 25 листопада 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що у зв`язку зі скороченням чисельності працівників виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на підставі наказу від 29 жовтня 2019 року №87/П «Про зміни до штатного розпису працівників заводу: скорочення численності працівників» та відповідно до ст. 49-2 КЗпП, попереджено про майбутнє звільнення з посади обліковця міри та виробів за п.1 ст. 40 КЗпП, яке відбудеться 31 січня 2020 року, а також про те, що на даний час у виробничому підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані для подальшого працевлаштування (а.с.6).

Зазначене повідомлення містить особистий підпис ОСОБА_1 про ознайомлення із ним 25 листопада 2019 року.

В подальшому складене повідомлення про заплановане вивільнення за підписом в.о. начальника виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» С.Л. Житкевича від 04 березня 2020 року, яким ОСОБА_1 повідомлено про те, що у зв`язку зі скороченням чисельності працівників виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на підставі наказу від 29 жовтня 2019 року №87/П «Про зміни до штатного розпису працівників заводу: скорочення численності працівників» та відповідно до ст. 49-2 КЗпП, попереджено про майбутнє звільнення з посади обліковця міри та виробів за п.1 ст.40 КЗпП, яке відбудеться 04 травня 2020 року, а також про те, що на даний час у виробничому підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані для подальшого працевлаштування (а.с.7).

Зазначене повідомлення підпису ОСОБА_1 не містить.

Наказом від 03 червня 2020 року №47/ОС ОСОБА_1 звільнено з посади обліковця міри та виробів на виробничому підрозділі «Новомосковський шпалопросочувальний завод» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» з 05 червня 2020 року у зв`язку зі скороченням численності працівників (а.с.160).

05 червня 2020 року о 15 годині 30 хвилин працівниками виробничого підрозділу «Новомосковський шпалопросочувальний завод» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» складено акт, яким засвідчено, що 05 червня 2020 року ОСОБА_1 ознайомилася з наказом про звільнення від 03 червня 2020 року №47/ОС у зв`язку зі скороченням численності працівників, але від особистого підпису про ознайомлення і отримання копії зазначеного наказу і трудової книжки відмовилася (а.с.77).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільнення ОСОБА_1 №47/ОС від 03 червня 2020 року не відповідає вимогам закону, оскільки доказів належного попередження позивача про звільнення 05 червня 2020 року з посади матеріали справи не містять, як і не надано доказів пропонування позивачу всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, при цьому доказів відсутності таких посад, а також доказів відмови від таких пропозицій відповідачем надано не було. Крім того, зважаючи, що позивач була членом профспілкового комітету, роботодавець не звернувся до профспілкового комітету про надання згоди на звільнення, натомість рішенням профспілкового комітету Новомосковського шпалопросочувального заводу протоколом №пр.150-20 від 25 травня 2020 року згоди на скорочення ОСОБА_1 за ч.1 ст.40 КЗпП України не надано. Таким чином судом здійсненого розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача, а також суд вважав доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди, яку оцінив в 5 000 грн., зважаючи на порушення її гарантованого Конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. При цьому, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування до вказаних відносин строку позовної давності, оскільки позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із дійсним позовом під час дії карантину в Україні, строки на звернення з яким відповідно до Глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX), продовжуються на строк дії такого карантину.

Колегія суддів переглядає вказане рішення в межах доводів апеляційної скарги та частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: 1) вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); 2) розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); 3) розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-409цс16 від 06 квітня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 03 червня 2020 року №47/ОС її було звільнено з посади, відповідно до пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників.

Із вказаним наказом позивач була ознайомлена 05 червня 2020 року, в той же час від підпису про його ознайомлення відмовилася, у зв`язку із чим було складено відповідний акт.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди звернулася 26 серпня 2020 року, тобто з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду.

В той же час, згідно зі змінами, внесеними до КЗпП України Законом №540-ІХ від 30 березня 2020 року, Глава ХІХ Прикінцеві положення Кодексу викладені у наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, з подальшим його продовженням.

Таким чином, враховуючи дату звільнення ОСОБА_1 та дату звернення з даним позовом до суду, тобто в період дії карантину, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст.233 КЗпП України, у зв`язку з його продовженням, не є пропущеним, і висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності до дійсного позову є обґрунтованим.

Крім того, судом першої інстанції на відшкодування моральної шкоди на користь позивача з відповідача було стягнуто 5 000 грн.

В апеляційній скарзі виробничий підрозділ Новомосковський шпалопросочувальний завод філії Центр управління промисловістю акціонерного товариства Українська залізниця посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у зазначеному розмірі, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання моральних страждань внаслідок порушення її прав.

Вказані доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена 237-1 КЗпП України.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір моральної шкоди в 5 000 грн., суд першої інстанції виходив із встановлення факту порушення трудових прав ОСОБА_1 , зокрема через незаконне звільнення та порушення її конституційного права на працю, що у свою чергу спричинило моральні переживання позивачу, через протиправність дій роботодавця, однак колегія суддів вважає, що вказана сума є неспівмірною та дещо завищеною, з огляду на те, що сама позивач, обґрунтовуючи її спричинення внаслідок дій роботодавця, які полягають у недопуску до робочого місця після звільнення, та невиплаті у встановлений законом строк усіх належних їй під час звільнення виплат та переживань з приводу думки відповідача щодо неможливості захистити своє право у суді, у зв`язку з чим вважає, що розумним, виваженим та справедливим розміром моральної шкоди буде стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 1 000 грн.

Враховуючи вищевикладене колегія вважає за необхідне оскаржуване рішення в частині розміру стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши суму з 5 000 грн. до 1 000 грн. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу виробничого підрозділу Новомосковський шпалопросочувальний завод філії Центр управління промисловістю акціонерного товариства Українська залізниця задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року змінити в частині розміру стягнутої моральної шкоди, зменшивши суму з 5 000 грн. до 1 000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.