Провадження № 22-ц/811/470/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року в складі судді Баєвої О.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», про визнання права власності на одну другу частину квартири,-

встановив:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 , за участю третьої особи АТ «Креді Агріколь Банк», про визнання права власності на одну другу частину квартири.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідач по справі є його матір`ю. '22.10.1999 між ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» та ОСОБА_2 укладено договір №170 про пайову участь у будівництві житла. Відповідно до вказаного договору ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» зобов`язалося прийняти відповідача у пайову участь на будівництво однокімнатної квартири в будинку АДРЕСА_1 . Вартість пайової участі складала 40088,00 грн, яку зобов`язувалася сплатити ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що від народження проживав разом зі своєю матір`ю, а тому,12.11.1999 відповідач від імені позивача уклала договір із ОСОБА_3 про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн для набуття у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, 16.11.1999 відповідач від імені позивача уклала договір із ОСОБА_4 про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн для набуття у власність цієї ж квартири.

Відповідно до акту прийому-передачі від 18.08.2000 квартира АДРЕСА_1 перейшла у повну власність ОСОБА_2 25.10.2000 року видано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 .

Вважає, що ОСОБА_2 безпідставно оформлено право власності виключно на себе.

25.11.2019 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надіслано позивачу вимогу про повернення коштів у 30-ти денний термін по 10500,00 грн.

При цьому, 19.12.2019 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено Договір, яким врегульовано порядок повернення позивачем ОСОБА_3 , ОСОБА_4 сум позик.

Вважає, що спірна квартира набута у власність членами сім`ї - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Про порушення своїх прав він дізнався лише після вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про повернення коштів.

Просив визнати за ним право власності на одну другу частину квартири АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання права власності на одну другу частину квартири - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується.

В апеляційній скарзі зазначає, що як син, був та залишається членом сім`ї відповідачки.

Покликається на договори позики, за якими ОСОБА_2 діючи, у тому числі в інтересах ОСОБА_1 , отримала кошти у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для набуття у власність спірної квартири.

Поряд з цим, згідно Акту прийому-передачі від 18.08.2000, за квартиру АДРЕСА_1 , відповідачка сплатила 40088,00 грн., відповідно до договору № 170 від 22.10.1999 та з моменту підписання даного акту квартира перейшла у повну власність ОСОБА_2 .

Вважає, що відповідачка безпідставно оформила право власності на спірну квартиру виключно на себе.

Звертає увагу, що був стороною договору від 19.12.2019 про врегулювання порядку повернення позики ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які отримувалися відповідачкою в його інтересах.

При цьому, у договорі сторони дійшли згоди з приводу того, що оформлення відповідачкою виключно на себе право власності на квартиру, не відповідає зобов`язанням, викладеним у договорі, що остання визнала.

На думку апелянта, відповідачка взяла на себе зобов`язання забезпечити ОСОБА_1 набуття та належне документальне оформленням у приватну власність на 1/2 частину квартири.

Покликаючись на норми ЗУ «Про власність», ЦК України та КпШС України зазначає, що з моменту передачі проживає у спірній квартирі, з 20.11.2001 зареєстрований у такій, тобто вільно і відкрито володіє та користується квартирою, відтак вважає, що спірна квартира набута у власність членами сім`ї, за спільні кошти ОСОБА_1 21000 грн. та ОСОБА_2 19088,00 грн.

Більше того, отримання коштів в якості позики від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідало інтересам ОСОБА_1 , оскільки сприяло покращенню житлових умов у порівнянні з попереднім місцем проживання.

Відповідачка визнала факт отримання коштів за договорами позики від 12.11.1999, однак суд не звернув уваги на зазначені обставини.

Відповідні договори недійсними не визнані, як і не є таким в силу прямої вказівки закону.

Окремо зазначає, що АТ «Креді Агріколь Банк» не було учасником правовідносин за відповідними договорами, тому позиція стосовно ненадання коштів у позику є виключно припущенням.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

05.07.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив АТ «Креді Агріколь Банк» на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на не укладення договорів, які відтак не можуть бути визнані недійсними та відсутність доказів про те, що позичені кошти були використані як внесок за придбання квартири, зокрема за ОСОБА_1 , окремо зазначає про укладений відповідачкою іпотечний договір, предметом якого є спірна квартира, а також зазначення останньою про те, що треті особи не мають прав на таку, вважає, що сторони зловживають процесуальними правами та створюють обставини з метою утруднення виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою судового засідання від 10 серпня 2021 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», про визнання права власності на одну другу частину квартири, як правонаступника третьої особи акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансову компанію «Укрфінстандарт», юридична адреса: 04053, м. Київ, вул. Артема, 37-41.

В судове засідання 05 жовтня 2021 року учасники справи позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , представник правонаступника третьої особи ТзОВ «ФК «Укрфінстандарт» не прибули, не повідомили суд про причину неявки, при цьому судові повістки направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також місцезнаходженням ТзОВ ФК «Укрфінстандарт», однак конверти повернуті до суду із відміткою поштового відділення, з датою 20.09.2021, про те, що адресат відсутній за вказаною адресою, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України слід вважати днем вручення судової повістки.

Крім цього, судові повістки направлялися судом на офіційну електронну адресу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Рісного М.Б. ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кулеби В.М. ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідає вимогам ч. 6 ст. 128 ЦПК України.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не долучено до матеріалів Договорів від 12.11.1999 та від 16.11.1999, на які він покликається в якості обґрунтування позовних вимог, що унеможливлює надати оцінку таким.

При цьому, Договір від 19.12.2019 суд визнав неналежним доказом, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від19.04.2010 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Індекс-Банк» (правонаступником якого є АТ «Креді Агріколь Банк») заборгованість за кредитним договором №28/07-Ф в розмірі 31140,11 доларів США, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду цивільної справи у суді.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.04.2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» за Кредитним договором № 28/07-ф від 15.02.2007 - в розмірі 35 546,47доларів США, що станом на 01.04.2015 по курсу НБУ еквівалентно 833 600 грн. 27 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом її реалізації з торгів згідно Закону України "Про виконавче провадження", за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог стягувача ПАТ «Креді Агріколь Банк».

Таким чином, ОСОБА_1 будучи зареєстрованим та проживаючи у спірній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також беручи участь у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 про заборону ДП «СЕТАМ» реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 в якості третьої особи, достеменно знав про наявність судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості та про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , тому суд зробив висновок, що останній зловживає своїми процесуальними правами та очевидно вчиняє дії спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Крім цього, обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 покликається на те, що ОСОБА_2 12.11.1999 та 16.11.1999, укладаючи договори позики, діяла від його імені з метою набуття ним права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однак такі твердження нічим не підтверджені.

Також, покликання позивача на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 спростовуються документами, які долучені самим позивачем, з яких слідує, що ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру виключно одноосібно.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

22.10.1999 між відповідачкою ОСОБА_2 та ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» укладений Договір № 170 на пайову участь в будівництві житла (т. 1 а.с. 11).

Відповідно до п. 1 даного Договору ВАТ «Львівський домобудівний комбінат №2» приймає ОСОБА_2 в пайову участь на будівництво однієї однокімнатної квартири в будинку АДРЕСА_1 .

Вартість пайової участі складає 40088 грн., які ОСОБА_2 зобов`язувалася сплатити до 20.06.2000 (п.2.1 Договору).

Відповідно до акту прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 від 18.08.2000 року, ВАТ «Львівський ДБК-2» здав, а ОСОБА_2 прийняла одну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 19,76 кв.м, загальною площею 39,72 кв.м на 4-му поверсі. ОСОБА_2 проплатила 40088 грн і тим самим виконала покладені на неї обов`язки. З моменту підписання Акту квартира переходить у повну власність ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 12).

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1281 від 25.10.2000 оформлено право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 19,8 кв.м, загальною площею квартири 39,8 кв.м. (т. 1 а.с. 13).

На підставі розпорядження № 1281 від 25.10.2000 Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до якого вказана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 14).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що з долучених самим позивачем до матеріалів справи доказів слідує, що відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру виключно одноосібно.

Разом з цим, звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 стверджує про належність йому 1/2 частини спірної квартири, що обґрунтовує укладеним 12.11.1999 між ОСОБА_2 від його імені та ОСОБА_3 договором про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн та договором, укладеним 16.11.1999 між ОСОБА_2 від його імені та ОСОБА_4 , про позику грошових коштів у розмірі 10500 грн для набуття у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Ввідповідно до даних договорів ОСОБА_2 зобов`язувалася від його імені та в його інтересах використати суму позики для придбання квартири.

Згвідно із свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 відповідачка ОСОБА_2 є матір`ю позивача ОСОБА_1 (а.с. 9. 10).

В свою чергу, спеціальним законом, який визначає загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України, спрямований на забезпечення рівного захисту прав, інтересів і майна суб`єктів інвестиційної діяльності незалежно від форм власності, а також на ефективне інвестування економіки України, розвитку міжнародного економічного співробітництва та інтеграції є ЗУ «Про Інвестиційну діяльність».

Між сторонами виникли правовідносини з інвестиційних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України, ЗУ «Про інвестиційну діяльність».

Відповідно до ст. 4 Закону об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) або проспект цінних паперів (рішення про емісію цінних паперів) (ч. 1 ст. 9 Зкону).

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» єдиним виключним випадком, за якого дозволяється інвестування та фінансування однієї квартири в об`єкті будівництва кількома інвесторами є укладення між ними договору в письмовій формі, в якому визначаються частка кожного інвестора та порядок внесення ним відповідної інвестиції.

Як зазначалося вище, договір про пайову участь в будівництві був укладений виключно відповідачкою ОСОБА_2 , а також лише вона зобов`язувалася оплатити вартість квартири у визначений термін. Відтак, виконавши свої зобов`язання, спірна квартира АДРЕСА_1 перейшла у її власність, тобто вона стала її одноосібним власником.

У суду також відсутні докази про те, що позивач, як заінтересована особа, яка не була стороною відповідного правочину та не має права власності чи речового права на предмет такого, але претендує на те, щоб майно було передано йому у власність, оскаржував договір про пайову участь в будівництві житла чи інші правовстановлюючі документи, видані на його підставі на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .

До позовної заяви ОСОБА_1 долучив Договір від 19.12.2019, укладений між ним, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким сторони ствердили фактичне укладання договорів позики, а саме: 12.11.1999 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та 16.11.1999 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 30).

При цьому, незважаючи на те, що аналіз правової природи чи законності даного договору не є предметом даного спору, колегія суддів погоджується із критичною оцінкою суду першої інстанції такого договору.

Крім цього, договори позики від 12.11.1999 та 16.11.1999, які, як зазначає позивач, укладаючи відповідачка, діяла від його імені та з метою набуття ним права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в матеріалах справи відсутні, однак з врахуванням предмету договорів, письмова форма таких мала бути обов`язковою.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від19.04.2010 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Індекс-Банк» (правонаступником якого є АТ «Креді Агріколь Банк») заборгованість за кредитним договором № 28/07-Ф в розмірі 31140,11 доларів США, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду цивільної справи у суді (т. 1 а.с. 42).

З приводу виконання виконавчого листа № 2-1183/2010 від 20.05.2010 відкрито виконавче провадження № 57615464 (т. 1 а.с. 43).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.04.2015 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» за Кредитним договором № 28/07-ф від 15.02.2007 - в розмірі 35 546,47доларів США, що станом на 01.04.2015 по курсу НБУ еквівалентно 833 600 грн. 27 коп., - звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом її реалізації з торгів згідно Закону України "Про виконавче провадження", за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог стягувача ПАТ «Креді Агріколь Банк».

При цьому, з матеріалів даної справи також вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходяться цивільні справи № 466/2877/19 та № 466/6484/19 в межах розгляду яких судом вживалися заходи забезпечення позову за заявою власне ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зупинялася реалізація спірної квартири (т. 1 а.с. 44-47).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що ОСОБА_1 будучи зареєстрованим та проживаючи у спірній квартирі, а також беручи участь у відповідних цивільних справах, зокрема за позовом ОСОБА_2 про заборону ДП «СЕТАМ» реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , в якості третьої особи, достеменно знав про наявність судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості та про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, встановлені судом обставини та наявні матеріали справи дають підстави для висновку про те, що позивач, дійсно зловживаючи своїми правами, вчиняє дії, які спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Беззаперечно встановивши, що відповідачка ОСОБА_2 згідно укладеного договору, який не визнавався недійсним, була єдиним інвестором у будівництво спірної квартири, отримала акт приймання-передачі квартири та зареєструвала право власності на таку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позовних вимог.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що про неможливість укладення двох договорів на один об`єкт інвестування вказав в аналогічній справі Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 року по справі № 522/7233/16-ц (провадження № 61-15053св18).

Не спростовує висновків суду і покликання ОСОБА_1 , що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 , оскільки такі є виключно суб`єктивною думкою позивача.

Інші доводи апеляційної скарги, які б давали підстави для висновку про підставність такої, колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк