Провадження № 2/537/922/2021
Справа № 537/2185/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.09.2021 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді - Мурашової Н.В.,

за участю секретаря - Должаніци В.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Милованова Р.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Стрижака С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив усунути перешкоди у вільному володінні та розпорядженні належною йому квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з даного житлового приміщення колишньої дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 ; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві особистої приватної власності квартира АДРЕСА_1 . З 12.09.1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 03.01.2013 року. Під час шлюбу в квартирі, яка є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , в установленому законом порядку було зареєстровано постійне місце проживання його на той час дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 . Незважаючи на розірвання шлюбу, колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 продовжують проживати у квартирі позивача ОСОБА_1 , проте відмовляються укласти з ним як з власником квартири договір оренди вказаної квартири із встановленням плати за користуваня нею, а також не оплачують комунальні послуги, якими користуються. Таким чином відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують право власника ОСОБА_1 вільно розпоряджатися, користуватися та володіти своїм майном. Так, ОСОБА_1 з новою сім`єю позбавлений можливості користуватися належною йому на праві власності квартирою, змушений нести додаткові витрати на оренду іншого житлового приміщення для проживання його нової сім`ї, оскільки в належній йому квартирі проживає його колишня дружина з повнолітнім сином. Позивач вважав істотними обставини для припинення сервітуту відповідачів на користування його майном, а саме припинення шлюбу з ОСОБА_2 , досягнення повноліття сином ОСОБА_3 , допущення відповідачами заборгованості по оплаті комунальних послуг, відмова відповідачів укласти з договір найму житлового приміщення із встановленням плати за користування квартирою, відсутність у ОСОБА_1 іншого житла для проживання з новою сім`єю. За таких обставин, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх майнових прав на нерухоме майно, просив усунути перешкоди у володінні та розпорядженні належною йому квартирою, виселивши з неї відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі ст.116 ЖК УРСР, ст.406 ЦК України, без надання їм іншого жилого приміщення.

Короткий зміст відзиву на позов.

Представник відповідачів адвокат Стрижак С.В. подав суду відзив на позов, в якому зазначено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право користування квартирою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки в 2003 році з дозволу власника в установленому законом порядку в цій квартирі було зареєстровано їх постійне місце проживання як членів сім`ї власника. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають у вказаній квартирі тривалий час з 2003 року, іншого житла не мають. Відповідачі не чинять перешкод власнику ОСОБА_1 у користуванні належною йому квартирою, власник має ключі від вхідних дверей та окрему кімнату, яка також зачинена власником для його особистого користування. Відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування квартирою, що належить ОСОБА_1 , з підстав розірвання шлюбу між власником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також з підстав набуття сином власника ОСОБА_3 повноліття, що встановлено рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 30.09.2020 року у справі №537/721/18. Позов ОСОБА_1 не вказує на наявність підстав, визначених ст. 116 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, для виселення колишньої дружини та сина без надання їм іншого житлового приміщення. Наявність заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, наданих постачальниками у вказану квартиру, - не є підставою для виселення користувачів з їх єдиного житла. Навпаки саме позивач ОСОБА_1 як власник житлового приміщення зобов`язаний нести тягар утримання свого майна та оплатити житлово-комунальні послуги, надані в належене йому приміщення. На теперішній час судом скасовані накази про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за комунальні послуги, надані у спірну квартиру. Таким чином позивач ОСОБА_1 не довів, що відповідачі порушують його право власності, обмежують його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому житловим приміщенням. З огляду на наведене, представник відповідачів просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . З дотриманням положень ст.141 ЦПК України вирішити питання про розподіл судових витрат, враховуючи витрати відповідачів на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких дорівнює 14000 грн.

Рух справи.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.07.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Стрижака С.В. про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, оскільки у справі №537/721/20 сторони і співпадають зі сторонами даної справи №537/2185/21, проте предмет та підстави позовних вимог є різними. Отже, не можна вважати, що між сторонами вже вирішений спір про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.08.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позиції учасників в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Милованов Р.В. підтримали позов, просили його задовольнити з наведених підстав. Додали, що ОСОБА_1 належить на праві особистої приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Визнали, що в період шлюбу ОСОБА_1 в установленому законом порядку надав дозвіл на реєстрацію місця проживання в належній йому квартирі на той час його членам своєї сім`ї: дружини ОСОБА_2 та двох їх спільних дітей, в тому числі ОСОБА_3 . Проте вважали, що після розрівняння шлюбу з дружиною ОСОБА_2 та набуття повноліття сином ОСОБА_3 припинився їх сервітут на користування чужим житловим приміщенням. На теперішній час ОСОБА_1 вдруге одружився, тому потребує окремого житла. ОСОБА_1 вважав неможливим проживати в належній йому на праві власності квартирі з новою дружиною в присутності колишньої дружини та повнолітнього сина. Тому змушений орендувати інше житло, несе додаткові витрати. ОСОБА_1 пропонував колишній дружині укласти з ним договір оренди належної йому квартири із встановленням плати за користування квартирою для неї та сина, оскільки на теперішній час вони не є членами його сім`ї, на що відповідач відмовилася. Таким чином колишня дружина безкоштовно користується належним йому житловим приміщенням, в той час як він фактично позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому житлом, змушений нести додаткові витрати на оренду іншої квартири для проживання з новою сім`єю. Разом з тим, ОСОБА_1 визнав, що колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 не чинять йому фізичних перешкод користуватися належною йому квартирою. Він має ключі від квартири, зачинив одну кімнату своєї квартири для особистого користування, щоб унеможливити користування нею колишньою дружиною та сином. Також ОСОБА_1 визнав, що з 2012 року він добровільно виселився з належної йому квартири, після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 він не користується належною йому квартирою, не оплачує комунальні послуги, надані у вказану квартиру.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_4 просили відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві. Разом з тим додали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули в установленому законом порядку право користування житловим приміщення, яке належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 , як члени його сім`ї. Так, з дозволу власника житла було зареєстровано їх місце постійного проживання в цій квартирі в 2003 році. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають у вказаному житлі з 2003 року. Іншого житла вони не мають, за відсутності коштів позбавлені можливості наймати інше житло. ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 не проживає у належній йому квартирі та не оплачує комунальні послуги. ОСОБА_2 самостійно оплачувала комунальні послуги в повному обсязі у квартирі ОСОБА_1 , з розрахунку на зареєстрованих в ній осіб, в тому числі власника ОСОБА_1 , його нової дружини та її доньки. Проте після підвищення ціни на комунальні послуги, а також після того як ОСОБА_1 зачинив одну кімнату, чим унеможливив їх право користуватися цією кімнатою, ОСОБА_2 стала оплачувати комунальні послуги частково, лише в частині, якими користується особисто вона та її сини. ОСОБА_2 вважала, що не повинна нести тягар утримання житлового приміщення, яким навіть не користується в повному обсязі, оскільки одна кімната квартири зачинена, а також оплачувати комунальн послуги з розрахунку на нову дружину позивача з її дитиною.

Фактичні обставини справи, оцінка доказів та висновки суду першої інстанції.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12.09.1992 року по 14.01.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у зареєстрованому з відповідачем ОСОБА_2 шлюбі, ОСОБА_1 прийняв в дар від ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим 12.07.2002 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н.В., зареєстрованим в реєстрі за №1640. Зроблено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі на квартиру Кременчуцьким МБТІ 15.08.2002 року, записано у реєстрову книгу № М-1 за реєстровим № 221.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 належить право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.11.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном - задоволено. Зобов`язано відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не чинити перешкоди у вільному користуванні ОСОБА_1 , житловою квартирою АДРЕСА_3 , надавши йому доступ до вказаного приміщення, шляхом передачі йому ключів від вхідних дверей, та звільнивши йому одну кімнату від власних речей.

В судовому засіданні встановлено з пояснень сторін та свідка ОСОБА_6 , що рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.11.2019 року - виконано. Позивачу ОСОБА_1 було передано ключі від вхідних дверей його квартири та звільнена одна кімната для його особистого користування, на дверях якої він встановив замок.

Також з пояснень сторін встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після надання ключів від квартири не чинять перешкод ОСОБА_1 у доступі до квартири в цілому, у користуванні його кімнатою та спільними приміщеннями в квартирі. ОСОБА_1 не проживає у належній йому квартирі за власним бажанням, оскільки вважав неетичним проживати в одній квартирі з колишньою дружиною та повнолітнім сином від першого шлюбу.

З пояснень сторін встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживали у вказаній квартирі з моменту їх вселення та реєстрації постійного місця проживання в 2003 році, з початку разом з позивачем, в подальшому після розпаду сім`ї - без нього. В 2012 році позивач ОСОБА_1 добровільно виселився з власної квартири, оскільки залишив сім`ю, розірвав шлюб з ОСОБА_2 , зареєстрував новий шлюб. Після того як ОСОБА_1 добровільно виселився з власної квартири, він не оплачував в цій квартирі комунальні послуги. Відповідачі оплачували за можливості комунальні послуги та утримували квартиру, при цьому не псували майно позивача, не вчиняли протиправних дій, направлених на порушення правил добросусідства.

Сторони визнали, що відповідачі не мають права власності чи права користування на інші житлові приміщення.

Вирішуючи даний спір суд керується наступними нормами законодавства.

Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Вирішуючи даний спір, судом досліджено наявні у справі докази і надано їм оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 1992 року по 2013 рік, набувши право власності на вказану квартиру у 2002 році за договором дарування, зареєстрував у ній дружину ОСОБА_2 та дітей, зокрема сина ОСОБА_3 , як членів своєї сім`ї.

Тобто з 2003 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселились у спірну квартиру в якості членів сім`ї власника житлового приміщення ОСОБА_1 і правомірно набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Цей факт був встановлений також рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 30.09.2020 року у справі №537/721/20, провадження 2/537/446/2020.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, §61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, №20166/92, §36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).

Виходячи з принципу правової визначеності, суд вважає таким, що не підлягає повторному доведенню той факт, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселились у спірну квартиру в якості членів сім`ї власника житлового приміщення ОСОБА_1 і правомірно набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Вказана квартира є єдиним житлом для відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Істотних обставин, які б давали підстави для припинення права сервітуту за рішенням суду згідно положень ч.2 ст. 406 ЦПК України, позивачем не вказано та не надано доказів на їх підтвердження.

Так, у статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

З аналізу наведеної норми ЖК УРСР вбачається, що виселення громадян з жилого приміщення може бути з одночансим наданням в користування іншого жилого приміщення, чи без такого.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 зазначав предметом позову виселення відповідачів без надання їм у користування іншого жилого приміщення.

Разом з тим, підставою позову ОСОБА_1 про виселення відповідачів без надання їм в користування іншого жилового приміщення зазначено ст. 116 ЖК УРСР.

Так, відповідно до ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Проте відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселились у спірну квартиру в якості членів сім`ї власника житлового приміщення ОСОБА_1 , з дозволу останнього, правомірно набули право користуванням його майном, після вселення відповідачі використовують спірну квартиру за призначенням, тобто проживають в ній особисто за відсутності іншого житла, не порушують правил співжиття та добросусідства у спірній квартирі, дбайливо ставляться до житла, не руйнують та не псують його.

А тому суд вважає відсутніми підстави, визначені ст.116, чт.117 ЖК УРСР, для виселення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з єдиного для них житла без надання їм іншого жилового приміщення.

Разом з тим підставою позову ОСОБА_1 про виселення відповідачів без надання їм в користування іншого жилового приміщення зазначено ст. 405 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на законних підставах постійно проживають в квартирі позивача з 2003 року, вказана квартира є їх єдиним житлом, вони не втратили інтерес до неї, тому суд вважає безпідставним та необгрунтованим посилання позивача ОСОБА_1 на положення ч.2 ст.405 ЖК УРСР для виселення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з належної йому квартири.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15, де сформульовано правову позицію, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

При розгляді справи по суті суд звертає увагу на баланс інтересів сторін спору.

Так, з пояснень учасників справи, та допитаного свідка ОСОБА_7 вбачається, що позивач ОСОБА_1 добровільно виселився з належної йому квартири в 2012 році, де з його дозволу з 2003 року і по теперішній час проживає його колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 . В період з 2012 по 2019 роки ОСОБА_1 не проявляв інтересу щодо проживання в належному йому житловому приміщенні, не скаржився на чинення відповідачами перешкод у користуванні ним його житловим приміщенням. ОСОБА_1 не подав суду докази про відсутність у нього чи його нової дружини права воасностіч иправа користування іншим житловим приміщенням. З моменту виселення в 2012 році ОСОБА_1 не оплачував комунальні послуги в належній йому квартирі. Починаючи з 2012 року ОСОБА_2 несла тягар утримання житлового примішення. На час розгляду справи ОСОБА_1 як власник квартири встановив порядок користування належним йому житловим приміщенням, а саме виділив для свого особистого користування окрему кімнату, яку облаштував окремим замком. При цьому з дозволу власника ОСОБА_1 колишня дружина ОСОБА_2 та повнолітній син ОСОБА_3 проживають в іншій кімнаті, погодившись на таке спільне проживання за відсутності у них іншого житла. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинять фізичних перешкод власнику ОСОБА_1 у користуванні належним йому житловим приміщенням.

За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, як виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стверджуючи про порушення його права відповідачами на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому житловим приміщенням, шляхом неоплати відповідачами комунальних послуг, якими вони користуються в належній йому квартирі, їх відмовою укласти договір найму вказаної квартири із встановленням окремої плати на його користь за користування квартирою.

Так, спір між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 з ОСОБА_3 про оплату комунальних послуг, наданих в житлове приміщення, власником якого є ОСОБА_1 , право користування яким мають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також спір про укладення договору найму житлового приміщення для отримання власником ОСОБА_1 плати за користування належним йому житловим приміщенням від користувачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в розумінні ст. 3 СК України, ст.64 ЖК УРСР перестали бути членами його сім`ї, - вирішується на підставі Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції чинній на момент виникнення заборгованості. А також положеннями частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, у якій зазначено, що припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) й колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені у статті 162 цього Кодексу.

Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача ОСОБА_1 , як власника житлового примішення, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.316-ст.321 ЦК України, ст.41 Конституції України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З огляду на обставини конкретного спору, що виник між власником житла ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 з приводу виселення останніх з належного позивачу житлового приміщення, суд оцінив втручання в право відповідачів на мирне володіння єдиним для них житлом, на яке у них є законне право користування, надане позивачем як власником вказаного житла, на предмет відповідності принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції.

При цьому суд встановив, що таке втручання в права відповідачів є несумісним з гарантіями 1 Першого протоколу Конвенції за відсутності такого критерію, як законність втручання в право відповідачів на мирне володіння єдиним для них житлом, за відсутності визначених в національному законодавстві обставин, зазначених в ч.2 ст.405 ЦК України, для позбавлення відповідачів права користування житловим примішенням, а також за відсутності обставин, зазначених в ст.116, ст.177 ЖК УРСР, для виселення відповідачів з єдиного для них житлового приміщення, в якому вони на законних підставах з дозволу власника проживають з 2003 року по теперішній час, без надання їм іншого житлового приміщення.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належним йому житловим приміщенням, шляхом виселення колишньої дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 з належної йому квартири.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 258, 263-265, 267, 268, 352, 354, ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день складання його повного тексту, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 11.10.2021 року.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В.