справа № 2-1673/2010
провадження № 22-ц/824/2221/2021
головуючий у суді І інстанції Остахнович А.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спадкового будинку та виділення його частки в натурі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2010 року ОСОБА_2 в інтересах малолітньої (на час подання позову) дочки ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ будинку та виділення його частки в натурі.

В обґрунтування позовних вимоги зазначав, що є спадкоємцем 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зазначав, що 28 квітня 2007 року подарував свою частину вказаного житлового будинку своїй малолітній дочці ОСОБА_3 , а друга частина будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину належить ОСОБА_1 , який є рідним братом позивача.

Указував, що після прийняття спадщини вони з відповідачем в усній формі домовились про поділ спадкового будинку і користувалися вказаним будинком відповідно до домовленості. При виготовлені технічної документації на будинок, вони з відповідачем не розділили будинок і виготовили один технічний паспорт де вказали двох власників та розділили земельну ділянку, на якій цей будинок розташований.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2010 року позов задоволено.

Розділено житловий будинок АДРЕСА_1 наступним чином.

До 1/2, що належить ОСОБА_3 віднесено згідно технічного паспорту:

- веранду №3 площею 6,6 кв.м - повністю;

- веранду №1 площею 4,7 кв.м - половину розділивши її навпіл по ширині;

- кухню № 1-5 площею 11,5 кв. м - повністю;

- житлову кімнату № 1-4 площею 17, 2 кв.м - повністю;

- передпокій №1-1 площею 15,7 кв.м - половину розділивши його навпіл по ширині;

- житлову кімнату №1-3 площею 8,9 кв. м - половину розділивши її навпіл по довжині.

До 1/2, що належить ОСОБА_1 віднесено згідно технічного паспорту:

- веранду №2 площею 7.3 кв.м - повністю;

- веранду №1 площею 4,7 кв. м - половину;

- житлову кімнату №1-2 площею 13, 9 кв.м - повністю;

- передпокій №1-1 площею 15,7 кв.м - половину;

- житлову кімнату №1-3 площею 8,9 кв. м - половину.

Зобов`язано Фастівське МБТІ виготовити нові технічні паспорти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , окремо з урахуванням даного поділу.

Не погоджуючись із указаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заперечує обставину про досягнення будь-якої домовленості між спадкоємцями про поділ спадкового будинку і порядок користування будинком.

Зазначає, що в обґрунтування оскаржуваного рішення судом вказано, що відповідач передав суду договір, завірений депутатом Борівської селищної ради та підписаний позивачем і відповідачем про розподіл спадкового майна, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , і просив суд розділити будинок відповідно до цього договору. Але скаржник вважає, що відповідні докази судом отримано з порушенням процесуальних норм.

Звертає увагу суду, що також не підтверджується жодним доказом, підстави розділу судом житлового будинку АДРЕСА_1 . Оскаржуване рішення не містить мотивів, якими суд керувався при поділу будинку на 2 (дві) частини, визначивши кожній стороні конкретно визначене майно саме таким чином, як зазначено у рішенні суду. У справі також не було проведено судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення порядку розділу спірного майна.

Вказує, що необґрунтовані також посилання суду першої інстанції на ч. 4 ст. 174 ЦПК України (в ред. на час винесення рішення) про визнання відповідачем вищевказаного позову, так як відповідач взагалі не знав про існування даної справи та не отримував жодного процесуального документа по ній, у зв`язку з чим у нього не було можливості визнати даний позов.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права було обмежено право відповідача про належне виконання ним своїх процесуальних прав та прийняття участі у розгляді даної справи.

Ураховуючи, що з часу ухвалення оскаржуваного рішення пройшло дев`ять років, та відсутність доказів повідомлення відповідача про розгляд справи, про наявність якої відповідач дізнався під час розгляду іншої справи, а саме 06 серпня 2019 року, ухвалою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року з урахуванням ч.2 ст. 358 ЦПК України було відкрито апеляційне провадження з метою відновлення порушеного права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, оскільки судом було розглянуто справу щодо належного йому майна без його участі.

30 жовтня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Косова О.В., в якому позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Указує, що на момент укладення договору про розподіл домоволодіння по АДРЕСА_1 , інтереси відповідача представляв його син - ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності, тому підписання останнім відповідного договору та погодження умов виділення часток, можна вважати волевиявленням самого відповідача. Відсутність довіреності у матеріалах справи не є беззаперечним доказом відсутності вказаної довіреності у представника на момент підписання зазначеного договору.

24 лютого 2020 року від представника позивача до Київського апеляційного суду надійшло клопотання про здобуття доказів шляхом витребування у комунального підприємства Фастівської міської ради «Фастівське бюро технічної інвентаризації» матеріалів технічної інвентаризації спірного будинку та призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Від представника позивача також надійшло клопотання про витребування у Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області довіреності, якою ОСОБА_1 уповноважував свого сина ОСОБА_5 звертатися із заявою від його імені про прийняття спадщини, а також для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року клопотання про витребування доказів були задоволені.

На виконання ухвали апеляційного суду Комунальним підприємством Фастівської міської ради Фастівським бюро технічної інвентаризації направлені копії матеріалів технічної інвентаризації №1315 у кількості 11 аркушів (а.с. 183-195, Т.1).

Клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи також було задоволене ухвалою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року та у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

12 серпня 2021 року справа повернулась з експертної установи з Повідомленням про неможливість надання висновку від 5 серпня 2021 року №17522/20-43 у зв`язку з незабезпеченням умов роботи судового експерта за місцем знаходження об`єкта дослідження на час проведення натурного обстеження, а саме ненадання доступу до об`єкта. Повторно клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи сторонами подано не було.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Згода О.О. просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

ОСОБА_3 та її адвокат Камільовський В.В. в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомленні шляхом направлення судової повістки на вказану електронну адресу (Т. 1, а.с. 18-19).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Згоди О.О., який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав за можливе провести розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до свідоцтва про право на спадщину, та договору дарування сторони по справі є співвласниками даного будинку, право власності яких є частковою, що надає їм право на виділ такої частки в натурі.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 їхньої матері ОСОБА_6 , після якої вони успадкували житловий будинок АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями по Ѕ частині кожний.

25 квітня 2007 року державним нотаріусом обом спадкоємцям були видані свідоцтва про право на спадщину, що зареєстровані в реєстрі за номерами 1187 та 1190 (а.с. 9 та 80 Т.1).

Відповідно до договору дарування від 28 квітня 2007 року (а.с. 8) ОСОБА_2 подарував свою частину вказаного будинку своїй малолітній дочці ОСОБА_3 , що також підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 1440298 від 27 квітня 2007 року (а.с.10).

Відповідно до технічного паспорту на будинок та витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно власниками будинку являються ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по Ѕ частці.

В обґрунтування підстав для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позові скаржник посилався на порушення норм процесуального права, а саме, що відповідача не було повідомлено про розгляд справи взагалі.

В той же час порушене право відповідача щодо участі у судовому процесі було відновлено судом апеляційної інстанції. За апеляційною скаргою відповідача відкрите апеляційне провадження у цій справі, відповідачу забезпечено участь у апеляційному провадженні, можливість надання заперечень.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1,2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1,2 ст.328 ЦК України).

Згідно ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, співвласники можуть установити як порядок володіння (зі зміною режиму власності із спільної часткової на особисту власність кожного із співвласників), та і порядок користування (без зміни режиму власності).

Так, ОСОБА_2 , діючи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , виступив з ініціативою виділення в натурі частки домоволодіння. У матеріалах справи наявні план розподілу будинку (а.с. 13, Т. 1) та Договір про розділ спадщини по АДРЕСА_1 , що підписаний ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та депутатом в/о №29 ОСОБА_7 (а.с. 14, Т.1).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме залучення до матеріалів справи указаних плану та договору про розділ спірного будинку за відсутності будь-яких відомостей про це у протоколі судового засідання могло бути предметом внесення виправлень до протоколу та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що договір про розділ спадщини не було підписано відповідачем, та який жодну особу не уповноважував діяти в його інтересах, також не може бути покладено в основу для скасування оскаржуваного рішення та відмови у позові, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1278 ЦК України, якою правильно керувався суд першої інстанції, кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. У відповідному праві на виділ частки в натурі, що передбачене законом, не може бути відмовлено з тих підстав, що один із набувачів права на частку заперечує проти розподілу спадщини.

Тому колегія суддів вважає, що саме лише незгода відповідача з розділом домоволодіння не може бути підставою для відмови у поділі спадкового майна, оскільки таке право передбачене нормами Цивільного кодексу.

Підставою для відмови поділу може бути лише наявність об`єктивних обставин, що унеможливлюють поділ взагалі, як то висновок експерта про технічну неможливість поділу будинку.

З матеріалів справи убачається, що апеляційним судом було задоволено клопотання представника відповідача про призначення у справі будівельно-технічної експертизи. Разом з тим, 12 серпня 2021 року справа повернулась з експертної установи із повідомлення про неможливість надання висновку від 5 серпня 2021 року №17522/20-43.

За таких обставин, жодних доказів, які свідчать про неможливість проведення поділу спадкового будинку під час розгляду справи, здобуто не було. Не було також надано доказів та зазначено доводів у апеляційній скарзі про те, що поділ спірного будинку неможливо провести технічно. Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при вирішенні спору не було враховано думку відповідача, не були сформовані експертом, який наділений спеціальною компетенцією, варіанти поділу будинковолодіння та було проведено поділ у такому порядку, який не пропонувала жодна сторона.

Відповідач також у доводах апеляційної скарги звертає увагу суду на ту обставину, що було поділено лише будинок, а інші об`єкти: огорожа, погріб, сарай, колодязь, ворота, навіс не були поділені. Однак такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, оскільки апеляційний суд обмежений вимогами, що були предметом дослідження суду першої інстанції. Відповідач не позбавлений права звернення до суду із самостійним позовом про поділ наведених ним об`єктів.

Також не можуть бути визнані обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано інтереси відповідача, оскільки апеляційна скарга не містить доказів про те, що виділені співвласникам в натурі приміщення не відповідають часткам у праві власності, чи порушують інші інтереси.

Колегія апеляційного суду також враховує обставини, що були встановлені під час цього апеляційного провадження про те, що відповідач з 1989 року мешкає за межами України та фактично спірною часткою у спірному будинковолодінні не користується, доказів неможливості користування у встановленому судом порядку належною йому часткою не наводить.

Таким чином вагомих підстав для зміни порядку користування співвласниками належними їм частками спірного будинковолодіння в натурі не встановлено. Колегія апеляційного суду також враховує, що значний період часу, а саме з 2010 року позивач використовує спірне будинковолодіння у встановленому судом порядку, а відповідачем не наведено обставин про наміри самостійного постійного використання спірної частки для проживання.

Крім цього, судом першої інстанції було встановлено лише порядок користування в натурі. Режим права власності, а саме припинення часткової власності з виділенням кожному із співвласників окремого майна у особисту власність, судом змінено не було. Отже позивач і відповідач не позбавлені права в подальшому вирішити питання щодо поділу майна в натурі.

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 указаної статті передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які спростовують висновки суду першої інстанції, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2010 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба