Дата документу 12.10.2021 Справа № 333/3408/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/3408/20 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
№ 22-ц/807/3008/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування про визнання майна особистою власністю,

ВСТАНОВИВ

В липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування про визнання майна особистою власністю.

В обґрунтування заяви зазначав, що йому на праві приватної власності належало 27/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 на підставі наступних правовстановлюючих документів: 9/25 частин на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 29 березня 1995 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Комунарської районної ради народних депутатів № 76/13 від 13 березня 1995 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом; 3/100 частини на підставі договору дарування від 25 квітня 1995 року; 3/20 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

З метою посвідчення договору дарування належного позивачу нерухомого майна він звернувся до приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С., проте в частині засвідчення правочину на 9/25 частин, що належать позивачу на підставі свідоцтва про право особистої власності, нотаріусом було відмовлено, оскільки на день його видачі позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , через що на думку нотаріусу майно може належати їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки свідоцтво про право особистої власності було видано на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Шостою Запорізькою конторою 21 листопада 1987 року, то 9/25 частин житлового будинку не можуть належати до спільного сумісного майна подружжя.

Так, 23 жовтня 1975 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, через що її спадкоємцем першої черги є її онука ОСОБА_1 .

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати особистою власністю ОСОБА_3 9/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , які належать йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 29 березня 1995 року.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04 червня 2021 року позов задоволено повністю.

Визнано особистою власністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , 9/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належать йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 29 березня 1995 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 23 жовтня 1975 року ОСОБА_3 , перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

29 березня 1995 року Запорізьким Міськжитлоуправління Виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів ОСОБА_3 було видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право особистої власності на житловий будинок, відповідно до якого 9/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належать останньому. Зазначено, що свідоцтво видане на підставі рішення Виконкому Комунарської районної Ради народних депутатів № 76/13 від 16 березня 1995 року взамін Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Запорізькою нот конторою 21 листопада 1987 року за № 2-4492.

25 квітня 1995 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Вакуленко С.А. був посвідчений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у рівних долях 3/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

04 вересня 1996 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Клименко В.В. видано свідоцтво про право власності за законом, відповідно до якого нотаріусом посвідчено, що спадкове майно ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме 3/10 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , успадкували ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у річних долях.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 січня 2019 року Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. на підставі заяви ОСОБА_2 , яка діє від іменні ОСОБА_1 , була заведена спадкова справа № 12/2019 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С. від 02 червня 2020 року ОСОБА_3 відмовлено у посвідченні договору дарування 9/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки зазначена частка нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на момент її набуття ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При вирішенні спору суд першої інстанції керувався положеннями ст. 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року (чинного на момент набуття нерухомого майна) за якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 Кодекс про шлюб та було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Суд першої інстанції врахував, що спірне майно було отримане позивачем у спадщину, а відтак становило його особисту власність.

Відповідно до п. 1 Розділу І Інструкції про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31 січня 1966 року Заступником Міністра комунального господарства Української РСР (втратила чинність 13 грудня 1995 року) Реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Згідно із п. 4, 7 Розділу ІІ Інструкції Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1, у якому у п. 23 якого вказано свідоцтво про право на спадщину, видані нотаріальними конторами, а також заповіти з нотаріальними написами про право на спадщину.

Пунктом 13 Розділу ІІІ Інструкції передбачено, що після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а), а саме Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок.

Судом першої інстанції зроблено переконливий висновок про те, що свідоцтво про право особистої власності на 9/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 було видане у період чинності Інструкції про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31 січня 1966 року, на підставі свідоцтва про право власності на законом, тому вказана частина майна відповідно до ст. 24 Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року є особистою власністю ОСОБА_3 , а видача свідоцтва про право особистої власності на будинок була пов`язано із процедурою перереєстрації майна.

Посилання апелянта як в апеляційній скарзі, так і при апеляційному розгляді на те, що за часів спільного життя подружжя майно було збільшене у вартості за рахунок спільних вкладень не є підставою для відмови у позові.

Так, за життя ОСОБА_4 не оспорювала право власності позивача на успадковане майно, та, як зазначив апелянт, дотепер жодного позову про визначення частки, на яку збільшився обсяг успадкованого нерухомого майна за рахунок спільних коштів подружжя не заявлено.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04 червня 2021 по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

О.З. Поляков