Номер провадження 22-ц/804/1209/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2021 року у справі № 234/12563/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (суддя в першій інстанції - Данелюк О.М., ухвала постановлена в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області, повне судове рішення складено 29 січня 2021 року), -

В С Т А Н О В И В:

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року вказану позовну заяву залишено без розгляду на підставі поданої позивачем до суду відповідної заяви.

09 грудня 2020 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Семенова М.В., звернувся до суду із заявою про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Заява обґрунтована тим, що дії позивача при зверненні до суду та під час розгляду справи є необґрунтованими, звернення до суду є недобросовісним та такі дії позивача були умисними. Відповідач вважав, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача та зловживання останньої своїми процесуальними правами. Свої позовні вимоги вона обґрунтувала тим, що відповідач не допомагає дитині, та в добровільному порядку відмовляється надавати матеріальну допомогу на дитину, про що позивач підтвердили у засіданні суду 13 листопада 2020 року. При цьому матеріалами справи, а саме: Афідевітом №381 від 31.08.2020; картою ЮНІОР НОМЕР_1; експрес-накладної Нова пошта №0274 від 01.08.2020 року про відправлення карти; випискою по карті ЮНІОР НОМЕР_1 за період 01.08.2020 -26.10.2020; випискою по карті ЮНІОР НОМЕР_1 за період 28.08.2020 -08.11.2020, судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 07.09.2020 року підтверджується такі обставини. 31.08.2020 року приватним нотаріусом Київського міського територіального округу зареєстрований афідевіт, згідно якого, відповідач щомісячно сплачує кошти у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання малолітнього сина. Кошти перераховуються на банківський продукт Приватбанку, картку ЮНІОР НОМЕР_1, яка надіслана позивачу 01 вересня 2020 року. Згідно з долученими до матеріалів справи виписками по карті ЮНІОР НОМЕР_1 відповідач, починаючи з 31 серпня 2020 року добровільно щомісячно сплачував 1 200,00 грн матеріальної допомоги на дитину, а починаючи з 01 листопаду 2020 року - 1 500,00 грн. Виписками підтверджується, що станом на 08 листопада 2020 року на рахунку його власника - ОСОБА_5 знаходилося 5 100,00 грн. Про вказані обставини позивач під час подачі позову та під час розгляду справи судом не могла не знати, однак, в засіданні суду 13 листопада 2020 року вона продовжувала стверджувати про повну відсутність фінансової допомоги з боку відповідача. Таким чином, позивач навмисно приховувала від суду відомості про добровільну участь відповідача в утриманні дитини, подала завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору та свідомо намагалася ввести суд в оману. 02 вересня 2020 року відповідач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 07 вересня 2020 року Печерський районний суд м. Києва, розглянувши матеріали заяви ОСОБА_4 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , дійшов висновку про наявність підстав для видачі судового наказу та стягнув з ОСОБА_1 його на користь аліменти на утримання дитини. Обізнаність позивача щодо судового наказу під час розгляду справи впливає зі змісту зустрічного позову у справі про місце проживання дитини від 22 вересня 2020 року (справа № 234/11607/20), відзиву на апеляційну скаргу від 19 жовтня 2020 року (справа № 234/10801/20), але вона не повідомила суд про цю обставину. На думку відповідача, вказане свідчать про те, що дії позивача при зверненні до суду 08.09.2020 року та під час розгляду справи були умисними, необґрунтованими та недобросовісними. Такі дії позивача призвели до того, що відповідачем в ході розгляду справи були понесені витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Станом на дату винесення ухвали про залишення позовної зави без розгляду, 24 листопада 2020 року, адвокатом Семенової М.В. виконане наступне: підготовка та подання до суду клопотання про зупинення провадження у справі; підготовка та подання до суду клопотання про відкладення розгляду справи та розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву; підготовка та подання до суду заяви про залучення доказів до матеріалів справі; підготовка та подання до суду клопотання та попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; підготовка та подання до суду заяви про закриття провадження у справі, участь у судовому засіданні 13.11.2020 року; підготовка та подання до суду заяви про проведення судового засідання у відсутність особи, яка бере участь у справі. Загальна сума судових витрат, понесених відповідачем станом на 24 листопада 2020 року склала 10 955,00 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги № 29/08/01-2020-ПД від 29.08.2020 року, Додатковою угодою № 5 до договору про надання правової допомоги від 29.08.2020 року, платіжним дорученням № @2PL525510 від 06.10.2020 року; № @2PL407357 від 03.11.2020 року; платіжним дорученням №@2PL262612 від 11.11.2020 року, та іншими належними та допустимими доказами, які долучено до матеріалів справи 12 жовтня 2020 року. Окрім того, Додатковою угодою передбачено, що відповідач компенсує адвокату витрати, які пов`язані з наданням правової допомоги, зокрема транспортні витрати, пов`язані з проїздом представника відповідача до міста Краматорськ. Сплата гонорару у відповідності до умов Додаткової угоди № № 5, 9 була здійснена відповідачем 09.12.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням № @2PL645417 [2] та № @2PL638082 від 23.01.2021 року [3] та Рахунком-фактурою № Б-02025 від 09.12.2020 р [4]; Рахунком-фактурою № Б-02104 від 23.01.2021 р [5]. Таким чином, сума витрат на професійну правову допомогу, пов`язану з розглядом заяви про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача станом на 25.01.2021 року складає 9 536,00 грн. Просив стягнути з позивача на користь відповідача судові на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 20 491,00 грн.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2021 року заяву представника відповідача адвоката Семенової М.В. про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі № 234/12563/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 955,00 грн, в сумі 9 536,00 грн, а всього в сумі 20 491,00 грн.

ОСОБА_1 на вищевказану ухвалу подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та відмовити в задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги твердження відповідача, що він добровільно надавав їй матеріальну допомогу на утримання дитини з 31.08.2020 року, перераховуючи кошти у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання малолітнього сина, переклад яких був оформлений Афідевітом № 381 від 31.08.2020 року, а також те, що їй нібито було під час розгляду справи відомо, що в Печерському районному суді міста Києва перебуває справа про стягнення з неї аліментів на утримання дитини, за якою 07.09.2020 року виданий судовий наказ. Вважає, що зазначені обставини не свідчать про необґрунтованість її дій та безпідставність позову, з огляду на положення Сімейного кодексу України та цивільно-процесуального законодавства.

Від представника відповідача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що доводи, які викладено позивачем в апеляційній скарзі, не мають відношення до справи та спрямовані на свідоме введення суду в оману та зводяться до безпідставних обвинувачень представників відповідача. При цьому позивачем не надано жодного доводу стосовно предмету оскарження. Крім того, на думку відповідача, позивач навмисно приховувала від суду відомості про добровільну участь відповідача в утриманні дитини, подала завідомо безпідставний позову за відсутності предмета спору та свідомо намагалася ввести суд в оману. Вказане свідчить про те, що дії позивача при зверненні до суду 08.09.2020 року та під час розгляду справи були умисними, необґрунтованими та недобросовісними.

Представники відповідача адвокати Семенова М.В. та Фогель В.В. просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Позивач та відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними про отримання ними судових повісток рекомендованим поштовим повідомленням.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заяву представника відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати були спричинені умисними, необґрунтованими та недобросовісними діями позивача як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими до азами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема частиною 1 статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною 1 статті 4 ЦПК України.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

За частинами 1, 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 3 статті 13 ЦПК України).

Частинами 1, 2 статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 5, 6 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятою статті 141 цього Кодексу.

Частиною 9 статті 141 ЦПК України встановлено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Залишення позову без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц.

Таким чином, для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Колегія суддів виходить з того, що добросовісні дії позивача, спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Постановляючи ухвалу про компенсацію судових витрат, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача стосовно того, що позивач навмисно приховувала від суду відомості про добровільну участь відповідача в утриманні дитини, подала завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору та свідомо намагалася ввести суд в оману. Крім того, позивач знала про те, що з 02.09.2020 року в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває справа про стягнення з неї аліментів за заявою відповідача. Тому помилково вважав її дії умисними, необґрунтованими та недобросовісними.

Дійсно, в матеріалах справи є копія афідевіта від 31 серпня 2020 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Луцькою О.А., зі змісту якого випливає, що відповідач в даній справі урочисто і щиро заявляє/підтверджує, що керуючись вільному волевиявленню та згідно статті 51 Конституції України, статей 180, 182 СК України буде щомісячно сплачувати кошти у розмірі не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання його малолітнього сина, ОСОБА_5 , який народився в місті Києві 10 жовтня 2013 року.

Тлумачення терміну афідевіт дається лише роз`ясненнями Міністерства юстиції України щодо нотаріального оформлення від імені громадян, підприємств, установ і організацій України документів, призначених для дії за кордоном від 01.02.1998 року, згідно з якими це є письмовою урочистою заявою.

За частинами 1, 2 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Отже, з аналізу діючого законодавства випливає, що складення афідевіту не є способом виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Крім того, його наявність, так само як і неповідомлення позивачем про нього суду, не може свідчити про безпідставність позову, необґрунтованість та недобросовісність дій позивача.

За таких обставин, апеляційний суд вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що дії позивача при зверненні до суду 08.09.2020 року та під час розгляду справи були умисними, необґрунтованими та недобросовісними.

Апеляційний суд виходить з системного тлумачення положень частин 5, 6 статті 142, частини 9 статті 141 ЦПК України та зазначає, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини 5 статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивачів, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема чи діяв позивач недобросовісно, подавши завідомо безпідставний позов, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору, чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача, чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

З огляду на встановлені обставини справи, доводи заяви про компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу, немає підстав для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу на підставі частини 5 статті 142 ЦПК України.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції, якою з позивача на користь відповідача стягнуто судові витрати на професійну правничу допомогу, підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_7 , про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: І.В. Кішкіна

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич