УХВАЛА

04 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 176/610/14

провадження № 61-12271ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2021 року в цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОМЕГА ФАКТОР» про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР» звернулося до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2021 року, заяву задоволено частково. Замінено стягувача у справі № 176/610/14-ц з ПАТ «КБ «НАДРА» на ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР». В решті вимог заяви відмовлено.

20 липня 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року в частині заміни сторони виконавчого провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про наявність підстав для заміни сторони виконавчого провадження, оскільки заявником не було належним чином обґрунтовано перехід права вимоги саме за кредитним договором, за яким було пред`явлено Банком позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Крім того, скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі вимог скарги, оскільки ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР» було заявлено вимогу про заміну стягувача у виконавчому листі, натомість суд першої інстанції за результатами розгляду заяви замінив стягувача у справі, а Дніпровський апеляційний суд дійшов висновку про заміну сторони у виконавчому провадженні.

після усунення недоліків в порядку вимог частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши належним чином оформлену касаційну скаргу, колегія суддів вирішує питання про відкриття (відмову у відкритті) касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої другої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Задовольняючи вимоги заяви в частині заміни стягувача у виконавчому листі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР» доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги від ПАТ «КБ «НАДРА» до ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР», а саме новим кредитором надано було до суду належним чином завірену копію договору про відступлення права вимоги від 04 березня 2020 року, за яким заявник отримав права первісного кредитора за кредитним договором № 8/2006/840-К/1617-А від 22 грудня 2006 року, до якого було додано витяг з додатку 1 до договору про відступлення права вимоги, в якому зазначено спірний кредитний договір.

Скаржник не погоджується з наданою судами оцінкою доказам переходу права вимоги до ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР» та з результатом вирішення заяви в частині вимог щодо заміни сторони виконавчого провадження, в зв`язку з чим підлягає аналізу процедура застосування норм закону, якими визначено механізм переходу прав та обов`язків до нового кредитора на стадії виконання рішення.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України), визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 2-5356/10, підстави для відступу від якого відсутні.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18) та від 15 травня 2019 року у справі № 370/2464/17 (провадження 61-39193св18).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20) зроблено висновок про те, що навіть після закінчення виконавчого провадження в учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів.

Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.

Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права має універсальний характер. У разі вибуття правопопередника з виконавчого провадження до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних для сторони виконавчого провадження, і, відповідно, комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні судового провадження, враховуючи стадію, на якій відбулося правонаступництво.

Закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва у всіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва.

У вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду досліджувалося питання застосування правового механізму, передбаченого статтями 52,

334 ГПК України, які не відрізняються за своїм змістом від приписів статей 55 та 442 ЦПК України відповідно та передбачають підстави та умови заміни особи у правовідносинах, у яких виник спір, та наслідки вибуття однієї із сторін виконавчого.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи. Отже, заміна у разі вибуття сторони виконавчого провадження правонаступником (стаття 334 ГПК України) має відбуватися з одночасною заміною правонаступником відповідного учасника справи.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 ГПК України (аналогічній статті 55 ЦПК України). У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою.

Таким чином, особа, яка вважає себе правонаступником позивача/стягувача та бажає набути та реалізувати існуючі процесуальні права, притаманні позивачу/стягувачу (на оскарження судового рішення та/або постанови державного виконавця, подати заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), може заявити про заміну сторони у справі, ініціювавши відкриття відповідної стадії процесу.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 10 червня 2021 року у справі № 2-2106/12.

Враховуючи вищенаведене, встановивши, що відбулася заміна кредитора у зобов`язанні з ПАТ «КБ «НАДРА» на ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР», надавши оцінку договору відступлення права вимоги від 04 березня 2020 року, витягу з Додатку 1 до вищевказаного договору відступлення права вимоги, а також судовому рішенню від 03 грудня 2014 року у цивільній справі №176/610/14-ц, яке набрало законної сили та яким було задоволено позов ПАТ «КБ «НАДРА» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для заміни стягувача ПАТ «КБ «НАДРА» на ТОВ «ФК «ОМЕГА ФАКТОР», тобто, застосували норму права відповідно до чинної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено обставин справи, не перевірено факту виконання новим кредитором умов договору відступлення права вимоги в частині оплати за відступлення, не можуть слугувати підставою для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, оскільки вказаний факт встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, а тому зазначені доводи спрямовані виключно на переоцінку доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»).

Таким чином, Верховний Суд як суд права не має повноважень втручатися в оцінку доказів, надану судами першої та апеляційної інстанцій, вдаватися до переоцінки доказів та підміняти собою апеляцію

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі вимог заяви та задовольнили вимоги, відмінні від вимог заяви, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не можуть слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі, оскільки застосування судами норм статті 442 ЦПК України відповідає чинній правозастосовній практиці.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2021 року в цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОМЕГА ФАКТОР» про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук