Номер провадження: 22-ц/813/1386/21
Номер справи місцевого суду: 520/2850/18
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Рибачук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та скасування реєстрації місця проживання.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 у справі № 1512/3763/2012 ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_8 в порядку спадкування за законом було визнано право на 1/4 частку (за кожним) незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами з правом здачі житлового будинку в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, визнано право на 1/4 (за кожним) земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням витребувано від ОСОБА_7 на користь спадкоємців зазначене майно. В березні 2018 року під час здійснення дій щодо оформлення за собою прав на нерухоме майно позивач дізнався, що 18.01.2017 після прийняття апеляційним судом Одеської області рішення у справі № 1512/3763/2012, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за згоди ОСОБА_7 та на підставі наданих нею до Департаменту надання адміністративних послуг документів, було зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Оскільки реєстрація місця проживання є похідним правом від прав на нерухоме майно, в тому числі від права користування житлом, а ОСОБА_7 не має жодних прав на будинок АДРЕСА_1 , то надавати згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також дозволяти їм користуватись житловим будинком й проживати в ньому вона не мала права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_2 в користуванні незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житловим будинком, що складається з: будинку літ. «А» загальною площею 491,8 м2, житловою площею 108,0 м2, підсобною площею 383,8 м2, що складається з підвалу загальною площею 160,5 м2 підсобною площею 160,5 м2 ( 1-1 більярдна площею 92,1 м2, 1-2 кладова площею 19,7 м2, 1-3 коридор площею 2,6 м2, 1-4 пральня площею 14,2 м2, 1-5 кладова площею 12,0 м2, 1-6 котельня площею 19,9 м2), першого поверху загальною площею 163,2 м2, підсобною площею 163,2 м2 (1-7 хол площею 15,0 м2, 1-8 кухня-столова площею 28,4 м2, 1-9 вітальня площею 88,0 м2, 1-10 бібліотека площею 19,1 м2, 1-11 санвузол площею 5,0 м2, 1-12 приміщення охорони площею 7,7 м2), другого поверху загальною площею 168,1 м2, житловою площею 108,0 м2, підсобною площею 60,1 м2 (1-13 хол площею 29,7 м2, 1-14 житлова кімната площею 20,1 м2, 1-15 санвузол площею 5,9 м2, 1-16 гардеробна площею 11,2 м2, 1-17 житлова кімната площею 21,8 м2, 1-18 житлова кімната площею 13,3 м2, 1-19 житлова кімната площею 26,2 м2, 1-20 житлова кімната площею 20,6 м2, 1-21 житлова кімната площею 19,3 м2); господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, №1,2 - огорожа, І мостіння, розташованим на земельній ділянці загальною площею 0,1442 га за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з будинку. Знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 883 гривні 50 копійок витрат по сплаті судового збору. Стягнено з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 883 гривні 50 копійок витрат по сплаті судового збору.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги Департаменту надання адміністративних послуг ОМР.
В апеляційній скарзі Департамент надання адміністративних послуг ОМР просить скасувати оскаржуване рішення суду у частині позовних вимог, що стосуються зняття з місця реєстрації, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Департаменту надання адміністративних послуг ОМР задовольнити частково за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 у справі №1512/3763/2012 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на будинок та земельну ділянку, визнання недійсними договорів та стягнення моральної шкоди, за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання правочинів недійсними та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про визнання права власності на спадкове майно, про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації прав власності:

рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2014 скасоване;

додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.05.2014 скасоване;

в задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено;

позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_2 задоволено частково;

позовні вимоги ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 задоволено частково;

визнано за ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на ј частку земельної ділянки площею 0,1442 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташовану по АДРЕСА_1 , оформлення та одержання в установленому порядку державного акту на землю;

визнано за ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на ј частку земельної ділянки площею 0,1442 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташовану по АДРЕСА_1 , оформлення та одержання в установленому порядку державного акту на землю;

визнано за ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на ј частку земельної ділянки площею 0,1442 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташовану по АДРЕСА_1 , оформлення та одержання в установленому порядку державного акту на землю;

визнано за ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на ј частку земельної ділянки площею 0,1442 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташовану по АДРЕСА_1 , оформлення та одержання в установленому порядку державного акту на землю;

визнано недійсним державний акт на право на земельну ділянку, виданий Одеським міським управління земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_9 ;

визнано недійсним державний акт на право на земельну ділянку, виданий Одеським міським управління земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_11 ;

витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1442 га, розташованої по АДРЕСА_1 ;

витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1442 га, розташованої по АДРЕСА_1 ;

визнано за ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на 1/4 частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, АДРЕСА_2 , з правом здачі житлового будинку, господарських будівель і споруд в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно;

визнано за ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на 1/4 частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, АДРЕСА_2 , з правом здачі житлового будинку, господарських будівель і споруд в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно;

визнано за ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на ј частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, АДРЕСА_2 , з правом здачі житлового будинку, господарських будівель і споруд в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно;

визнано за ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на ј частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, АДРЕСА_2 , з правом здачі житлового будинку, господарських будівель і споруд в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно;

визнано недійсним розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 09.07.2015 №943 «Про затвердження державного акту прийняття в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_3 громадянкою ОСОБА_9 »;

визнано недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 16.07.2004 на ім`я ОСОБА_9 , про право власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_3 ;

витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 ј частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, АДРЕСА_2 ;

витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 ј частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, АДРЕСА_2 ;

відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, вселення;

відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, стягнення грошових коштів.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 встановлено, що незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га після смерті ОСОБА_13 успадкував ОСОБА_8 , в свою чергу після смерті ОСОБА_8 вказане майно в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Спадкоємцями спадщина прийнята, відтак, з часу відкриття спадщини у ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виникло право володіння й користування спадковим майном.

Відсутність державної реєстрації цього майна унеможливлює реалізацію права розпорядження ним, однак не позбавляє права витребувати майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не були сторонами правочинів щодо нерухомого майна, крім того, правочинам передували судові рішення, як підстава набуття права власності на майно, що скасовані.

За таких обставин, з метою захисту порушеного права спадкоємців померлого ОСОБА_8 суд витребував нерухоме майно від останнього добросовісного набувача ОСОБА_7 з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2016 рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 залишено без змін.

21 липня 2017 на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 у справі №1512/3763/2012 за ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 1/4 частку земельної ділянки (за кожним) (кадастровий номер :27:011:0147), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

28 березня 2017 ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» з заявою про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за ОСОБА_7 , що зареєстроване за номером НОМЕР_1 Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ДП «Центр обслуговування громадян» Ковач В.П. від 28.03.2017 № 34485001 у скасуванні наявного запису про право власності ОСОБА_7 за номером 6665263 ОСОБА_2 було відмовлено в зв`язку з тим, що вищезазначене право у ОСОБА_7 виникло на підставі договору купівлі-продажу р.№1346 від 01.04.2005, який, як вбачається з рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 не був визнаний недійсним.

14 квітня 2017 представник ОСОБА_2 адвокат Свида К.В. звернулася до апеляційного суду Одеської області із заявою про роз`яснення рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015, в якій представник просив роз`яснити, чи підлягає скасуванню державна реєстрація права власності ОСОБА_7 на будинок у зв`язку з визнанням за спадкоємцями ОСОБА_8 права на ј частку за кожним незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку, у зв`язку з витребуванням з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 зазначеного майна, а також враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсним купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 01.04.2005 між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 у задоволенні заяви про роз`яснення рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 було відмовлено, при цьому суд зазначив, що якщо існуюча в Реєстрах державна реєстрація права власності ОСОБА_7 на нерухоме майно є перешкодою для компетентних органів державної влади та місцевого самоврядування для оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку та житловий будинок, то ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 мають звертатися до суду з відповідним позовом до ОСОБА_7 , інших осіб, чиїх прав та обов`язків це стосується, про скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

06 листопада 2017 ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_7 про скасування державної реєстрації, усунення перешкод в користуванні майном та виселення.

Під час підготовки до розгляду справи з відповіді голови органу самоорганізації населення комітет мікрорайону «10 станція Великого Фонтану» в м. Одесі Кирилової С.М. на адвокатський запит №127 від 27.02.2018р. стало відомо, що станом на 03 березня 2018 року в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають ОСОБА_1 донька ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 онуки ОСОБА_7 .

З наданих на підтвердження реєстрації документів - довідки №232 від 03.03.2018р., картки реєстрації особи та адресних карток особи вбачається, що 18.01.2017 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були зняті з реєстрації попереднього місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 , та за згодою ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто реєстрація місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були здійснені через 1,5 року після прийняття остаточного рішення у спорі стосовно прав на житловий будинок та земельну ділянку у справі №1512/3763/2012.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року у справі №520/11429/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні та виселення, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про скасування державної реєстрації, усунення перешкод в користуванні та виселення було скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 108,0 м 2, розташований на земельній ділянці площею 1442 м2, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6665263, внесений 05.04.2005.

Вказаним рішенням було виселено ОСОБА_7 з незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язано її звільнити будинок та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , від належних їй майна та речей.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 у справі № 520/11429/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Київського районного суду від 05 вересня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у цивільній справі №520/11429/17 залишено без змін.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 у справі №520/11429/17 є чинним та не скасовано.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними та об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Відповідно до ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням ЄСПЛ від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням ЄСПЛ від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» визначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи наведене, обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року у справі №1512/3763/2012 та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року, постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі №520/11429/17, залишеними без змін Постановою Верховного Суду не доказуються повторно при розгляді даної справи.

Тобто судом першої інстанції не піддається сумніву та не підлягає додатковому доказуванню, що власниками незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованому на земельній ділянці площею 0,1442 га за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту відкриття спадщини є ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Враховуючи, що права спадкоємців на спадкове майно були захищені шляхом витребування майна від ОСОБА_7 із застосуванням механізму, передбаченого ст. 388 ЦК України, то ОСОБА_7 не набула право власності на нерухоме майно, зважаючи на приписи статті 330 ЦК України, якою передбачено, що добросовісний набувач набуває право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це право, якщо це майно відповідно до ст. 388 ЦК України не може бути витребуване у нього.

Судовим рішенням у справі № 520/11429/17 також встановлено, що за відсутності правової підстави не може існувати державної реєстрації права власності на особу, у якої таке право відсутнє, а проживання ОСОБА_7 в житловому будинку є порушенням прав ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , визнаних рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

З цього випливає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є.

З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Верховний Суд України в листі від 01.03.2015р. «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2014 р.», вказав на те, що аналіз норм ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. З припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Як зазначено в листі ВСУ від 01.07.2013р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, з правовідносинами, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.

Стосовно збереження права користування житлом членами сім`ї колишнього власника слід зазначити, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника».

Таким чином, права ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користування житловим будинком є похідними від прав ОСОБА_7 на цей будинок.

Вказане вище відповідає висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 645/8985/15-ц, від 15.08.2018 у справі № 595/1271/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 720/1210/16-ц, від 16.09.2019 у справі № 760/26492/14-ц.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015р. у справі №1512/3763/2012, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018р. у справі №520/11429/17 було встановлено, що ОСОБА_7 не набула права власності на житловий будинок, то, як наслідок, ОСОБА_7 не набула права користування житловим будинком та не мала права надавати дозвіл користуватися ним іншим особам.

За відсутності права власності на будинок у ОСОБА_7 , у членів її сім`ї відсутнє право користуватись цим майном.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом.

Оскільки ОСОБА_7 не має жодних прав на житловий будинок АДРЕСА_1 , то надавати дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 також не мала права.

Твердження відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_7 з приводу необхідності доведення позивачем своїх прав на житловий будинок та земельну ділянку не приймаються судом, оскільки зводяться до переоцінки обставин, встановлених судовими рішеннями у справах № 1512/3763/2012 та № 520/11429/17, що є неприпустимим.

Суд першої інстанції вірно критично поставився до доводів ОСОБА_7 , що на момент розгляду справи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис за № 41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, внесений 05.04.2005, реєстраційний номер майна 6665263.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правові наслідки у вигляді набуття права власності породжуються тільки наявністю правової підстави набуття права власності як конкретного завершеного юридичного факту або складу.

Отже, державна реєстрація речового права є лише підтвердженням факту набуття такого права.

Враховуючи обставини, які встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області у справі №1512/3763/2012 від 18.06.2015р. та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018р. у справі №520/11429/17, то правова підстава для існування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису за № 41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на житловий будинок відсутня, а сам запис має бути скасований.

25 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради з заявою за реєстраційним номером 36623805 про скасування до заяви надав: рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018, постанову Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 у справі № 520/11429/17, що підтверджується карткою прийому заяв (а.с. 127 т.3).

Рішенням державного реєстратора Гуменюк О.В. від 25.10.2019р. № 49360809 було зупинено державну реєстрацію прав за заявою, поданою 25.10.2019 ОСОБА_2 , у зв`язку з наявністю зареєстрованої заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 36494130 від 18.10.2019 (а.с.128 т. 3).

Рішенням державного реєстратора Гуменюк О.В. від 05.11.2019р. №49516000 повторно було зупинено державну реєстрацію прав за заявою, поданою 25.10.2019 ОСОБА_2 , у зв`язку з наявністю зареєстрованої заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 36697685 від 30.10.2019 (а.с. 129 т. 3).

Рішенням державного реєстратора Гуменюк О.В. № .11.2019р. втретє було зупинено державну реєстрацію прав за заявою, поданою 25.10.2019 ОСОБА_2 , у зв`язку з наявністю зареєстрованої заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 36886404 від 11.11.2019 (а.с. 130 т. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 у справі №1512/3763/2012 житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_1 , є спільною власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Виходячи з аналізу ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 358 ЦК України учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на спільне майно і правомочності кожного співвласника поширюються на усе спільне майно.

Домовитися про порядок володіння та користування майном, а також отримати в користування частину спільного майна в натурі, відповідно до розміру частки, є правом кожного із співвласників (ч. ч. 2, 3 ст. 358 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України).

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Чинне законодавство не обмежує співвласника у реалізації ним можливості захисту свого порушеного права розміром його ідеальної частки у справі спільної часткової власності на нерухоме майно або необхідністю звернення всіх співвласників, тому твердження ОСОБА_1 щодо можливості звернення ОСОБА_2 з позовом лише після виділення його частки у праві власності на нерухоме майно в натурі не можуть бути прийняті судом до уваги.

Що стосується висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05.03.2019р. № 267/01-11 «Щодо недоцільності виселення неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », то суд першої інстанції вірно критично поставився до викладеній у висновку позиції органу опіки та піклування, відповідно до якої виселення дітей суперечить їх правам та інтересам, порушує їх охоронювані законом інтереси, гарантії збереження права на житло, а також призведе до звуження та обмеження їхніх прав та інтересів при користуванні житловим приміщенням.

Під час виконання вимог ухвали Київського районного суду м. Одеси від 14.08.2018р. у даній справі щодо надання висновку, Київською районною адміністрацією Одеської міської ради з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно було отримано інформацію щодо зареєстрованих за батьками дітей та за дітьми прав власності на об`єкти нерухомого майна.

Так, було встановлено, що за батьком дітей ОСОБА_14 зареєстровано на праві власності 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_5 .

За матір`ю дітей ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_6 та на квартиру АДРЕСА_7 , на 3/12 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_8 .

За неповнолітнім ОСОБА_4 зареєстровано 3/12 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_8 , а також 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_9 .

Таким чином, батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також сам неповнолітній ОСОБА_4 володіють на праві власності в сукупності шістьма об`єктами нерухомого майна, які за вибором батьків можуть бути використані для проживання їх сім`ї.

Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): 1) письмову заяву; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору; 4) документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Документами, що підтверджують право на проживання в житлі відповідно до вимог п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених на виконання Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207, є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Як правильно встановлено судом першої інстанції з наданих Департаментом документів, підставою для реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в будинку по АДРЕСА_1 стали договір купівлі-продажу житлового будинку від 01.04.2005, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , витяг про реєстрацію права власності на будинок за ОСОБА_7 № 6915905 від 05.04.2005, витяг з Державного реєстру правочинів № 842004 від 01.04.2005, а також особиста згода ОСОБА_7 від 18.01.2017 на реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Однією із основоположних засад цивільного законодавства згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільні права відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах ( ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Суд першої інстанції вірно враховував, що як згода на реєстрацію ОСОБА_7 була надана, так і реєстрація місця проживання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 була проведена 18.01.2017, тобто після набрання законної сили рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 у справі № 1512/3763/2012, після перегляду рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та прийняття ним 23.11.2016 ухвали про залишення рішення апеляційного суду без змін, тобто після того, як судом було встановлено відсутність прав ОСОБА_7 на нерухоме майно та і це майно було витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що звуження чи обмеження законних прав та інтересів дітей на користування житловим приміщенням можливе лише за умов існування такого законного права, тобто коли право на користування житловим приміщенням виникло з передбачених законом підстав.

За відсутності у ОСОБА_7 прав на житловий будинок, а відтак і за відсутності законних прав користування цим будинком у членів її сім`ї, виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та зняття їх з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не призводить до звуження чи обмеження будь-яких прав цих осіб на користування чужим майном.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тобто при виселенні відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 вимога про зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла не суперечить передбаченим законом способам захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив 1409,60 грн. судового збору за подання позову та 357,40 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, які стягуються з відповідачів.

Однак суд апеляційної інстанції не може погодитись із висновками суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, а також в частині позовних вимог щодо зняття з реєстрації з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог про зняття з реєстрації.
Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»).

На підставі матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що основою вимогою ОСОБА_2 є виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, з метою дотримання принципу законності, а також належним захистом порушеного права ОСОБА_2 буде не задоволення позовної вимоги про зняття з реєстрації відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а встановлення порядку виконання судового рішення, згідно із яким рішення суду першої інстанції, після набрання законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України чудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Положеннями пункту 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Так, на підставі матеріалів справи встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року заяву представника позивача про зміну предмету позову задоволено. Клопотання представника відповідача Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про закриття провадження по справі в частині позовних вимог щодо скасування реєстрації місця проживання відповідачів - залишено без розгляду та продовжено підготовче провадження у цивільній справі № 520/2850/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання.

При ознайомлені із цією заявою судом апеляційної інстанції встановлено, що за уточненими позовними вимогами позивач другим пунктом вимог просить зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Таким чином, до відповідача Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради не заявлено жодних позовних вимог, а тому з Департаменту неможливо стягнути судовий збір.

Враховуючи викладене, судовий збір у розмірі 1767 гривень необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник ОСОБА_1 не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Твердження скаржника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, однак підлягає зміні у резолютивній частині шляхом виключення абзаців 3 та 5, а саме виключити: «Зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 », «Стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 883 гривні 50 копійок витрат по сплаті судового збору».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення суду третій та п`ятий абзаци.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1767 гривень.

Встановити порядок виконання рішення суду, згідно із яким рішення суду першої інстанції, після набрання законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк