Справа № 159/406/21
Провадження № 2/159/424/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської області в складі:

головуючого - судді Логвинюк І.М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Ковелі Волинської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом державного підприємства «Укрветсанзавод» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до державного підприємства "Укрветсанзавод" про зобов"язання до вчинення дій, пов"язаних з обрахуванням ЄСВ з його як фізичної особи доходу,

в с т а н о в и в:

19.01.21 р. позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, що надійшов до суду 22.01.21 р.. Позивач просить стягнути з відповідача на його як податкового агента користь суму 18 % ставки податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) в розмірі 15 608 грн, 58 коп.; 1, 5 % як військовий збір в розмірі 1 300 грн, 72 коп.. Позов обґрунтовує тим, що за ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 і стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену зарплату у розмірі 9 261 грн, 24 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75 488 грн, 40 коп., з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті; компенсацію втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 11 225 грн, 96 коп., а всього 95 975 грн, 60 коп., та видано відповідний наказ від 20.07.18 р.. При цьому у резолютивній частині ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. була визначена сума без будь - якого застереження чи розрахунку щодо неутримання ПДФО та військового збору. На підставі вказаного вище наказу головним держвиконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві (далі В ДВС) було відкрито виконавче провадження ВП № 56986630 (далі ВП) про стягнення з нього боргу в сумі 95 975 грн, 60 коп. на користь ОСОБА_1 в межах ВП. Ним повністю виконано ухвалу Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. по виплаті ОСОБА_1 коштів в сумі 95 975 грн, 60 коп. та ВП було закрито постановою від 10.10.18 р. як таке, що закінчене у зв`язку з виконанням у повному обсязі. Тобто В ДВС були з нього примусово стягнуті кошти без утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при їх виплаті. А ОСОБА_1 було, відповідно, отримано грошові кошти в сумі 95 975 грн, 60 коп. як нараховану, але не виплачену зарплату, без утримання податків. Тому суми податку в розмірі 18 % ставки податку на доходи фізичних осіб, що складають 15 608 грн, 58 коп; 1, 5 % військового збору, що складає 1 300 грн, 72 коп. підлягають поверненню йому як податковому агенту для виконання ним зобов`язань роботодавця перед ОСОБА_1 як працівником по сплаті податків.12.10.20 р. ним було направлено відповідачеві письмову претензію про повернення йому спірних сум, однак, безрезультатно. Покликаючись на ст. 67 Конституції України, судову практику, п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, п. 167.1 ст. 167 розд. IV; пп. 1, 2 п. 161 підр. 10 розд. ХХ; п. 171.1 ст. 171, ст. 168 ПК України, зазначає, що доход у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку, нарахованого на підставі рішення суду за час вимушеного прогулу, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку як зарплата за умови перебування такого платника у трудових відносинах з роботодавцем, або як інший доход у разі його нарахування (виплати) після звільнення платника. Оскільки В ДВС стягнуто з нього та виплачено ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 95 975 грн, 60 коп., з якої 86 714 грн, 36 коп. без врахування ПДФО в сумі 15 608 грн, 58 коп. та військового збору в сумі 1 300 грн, 72 коп. підлягають поверненню йому як податковому агенту для виконання вказаного вище обов`язку. Базою оподаткування є сума 86 714 грн, 36 коп.. Загальна сума податків, що підлягають поверненню йому, складає 16 909 грн, 30 коп.. Просить позов задовольнити.

Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 04.03.21 р..

Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачем отримано під розпис 29.03.21 р..

02.04.21 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (з назвою «Відповідь на позовну заяву»), обґрунтований тим, що він позовних вимог не визнає у повному обсязі. Зазначає, що він впродовж 2009 2016 р. р. працював у Ковельській філії ДП «Ветсанзавод» і 11.07.16 р. був звільнений за власним бажанням. Однак при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку. Тому за ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, що набрала законної сили, було стягнуто з ДП «Укрветсанзавод» на його користь нараховану, але не виплачену зарплату на дату звільнення 12.07.16 р. - у розмірі 9 261 грн, 24 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75 488 грн, 40 коп., з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та ін. обов`язкових платежів при її виплаті; а також - компенсацію втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 11 225 грн, 96 коп.. Ним було витребувано вказаний вище судовий наказ, що був направлений у В ДВС для примусового виконання. Про стягнення В ДВС коштів на його користь без утримання передбачених законом податків, він дізнався лише з позовної заяви, претензії позивача не отримував. Покликаючись на ст. 67 Конституції України, судову практику, зазначає, що призначена судом виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, як і правомірно вказано у рішенні суду. Позивач як податковий агент мав самостійно нарахувати, утримати і сплатити податок на доходи ФО і військовий збір на підставі податкового законодавства одночасно з виплатою зарплати під час виконання судового рішення. Позивачем не надано доказів сплати прибуткового податку та військового збору із суми зарплати за судовим рішенням під час виконання останнього. Позивачем не проведено розрахунків по нарахуванню та утриманню із його зарплати ПДФО, військового збору відповідно до законодавства. Позивач також не оскаржив дій В ДВС по виконанню вказаного вище наказу в частині проведення необхідних відрахувань при списанні коштів. Своїми позовом позивач ставить його у скрутне фінансове становище, так як сам допустив помилку на час виконання судового рішення, а грошові кошти ним вже витрачені. Покликаючись на ст. 1 215 ЦК України, зазначає, що спірні кошти ним набуто добросовісно і протилежного позивачем не доведено. Просить у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

Копію відзиву на позовну заяву з доданими до нього документами позивачем було отримано під розпис 14.04.21 р..

Позивач не скористався своїм правом на надання до суду відповіді на відзив на позовну заяву.

Тоді ж відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву про зобов`язання позивача до вчинення дій, а саме:

- здійснити нарахування стягненої на його користь за ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. та від 05.02.19 р. у справі № 910/6 968/16 компенсації за порушення строків виплати зарплати в сумі 128 481 грн, 29 коп. як зарплати, без її виплати, включивши її до фонду оплати праці підприємства;

- нарахувати на суму його зарплати в розмірі 128 481 грн, 29 коп. за період з 12.07.16 р. по 28.09.18 р. єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соцстрахування в порядку ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку;

- надати до Державної податкової інспекції за місцем обліку звітність у зв`язку з донарахуванням єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соцстрахування. Позовна заява обгрунтована відповідачем тим, що він впродовж 2009 2016 р. р. працював у Ковельській філії ДП «Укрветсанзавод» і 11.07.16 р. звільнився за власним бажанням. Однак при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку. У провадженні Господарського суду м. Києва перебувала справа про банкрутство позивача за заявою ініціюючого кредитора ПАТ НАК «Нафтогаз України» до ДП «Укрветсанзавод» тому і він звернувся до цього ж суду із заявою про стягнення з підприємства зарплати за весь час затримки її виплати. Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, що набрала законної сили, було стягнуто з ДП «Укрветсанзавод» на його користь нараховану, але не виплачену зарплату на дату звільнення 12.07.16 р. - у розмірі 9 261 грн, 24 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75 488 грн, 40 коп. за період з 12.07.16 р. по 31.12.17 р., та компенсацію втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 11 225 грн, 96 коп.. Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 05.02.19 р., що набрала законної сили, стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня погашення заборгованості, з урахуванням податків та зборів складає 32 130 грн, 96 коп. за період з 31.01.18 р. по 28.09.18 р., та компенсацію втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 374 грн, 73 коп.. Він у теруправлінні Пенсійного фонду України дізнався за формою ОК 5, що позивач не здійснив нарахування податків і зборів до бюджету із стягнутих за судовими рішеннями сум зарплати, а саме: не включив її до фонду оплати праці і не обрахував та не сплатив єдиного соціального внеску до бюджету. Тому з вини позивача індивідуальні відомості про нього як застраховану особу не відображають страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за період з 12.07.16 р. по 28.09.18 р., що є порушенням його прав. Покликаючись на Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 67, 46 Конституції України, абз. абз. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», ч. 2 ст. 20, ч. ч. 4, 5 ст. 7, ч. ч. 2, 4 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ч. 5 ст. 9 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пп. 14.1.48 ПК України, судову практику, зазначає, що позивач як роботодавець у разі стягнення судом нарахованої, але не виплаченої зарплати, компенсації за порушення строків виплати зарплати, зобов`язаний включити стягнену суму до фонду оплати праці, попередньо нарахувавши та відобразивши це у бухобліку підприємства, та сплатити у встановленому законом порядку єдиний соціальний внесок на відповідний казначейський рахунок органу доходів і зборів. Просить зустрічний позов задовольнити.

За ухвалою суду від 02.04.21 р. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним.

Копію вказаної вище ухвали суду з копією зустрічної позовної заяви та доданими до неї документами позивачем було отримано під розпис 23.04.21 р..

01.04.21 р. позивачем подано до суду та 23.04.21 р. надійшов до суду відзив позивача на зустрічну позовну заяву, обґрунтований тим, що зустрічного позову він не визнає у повному обсязі. Зазначив, що щодо вимоги відповідача про нарахування стягненої на його користь за ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. та від 05.02.19 р. у справі № 910/6 968/16 компенсації за порушення строків виплати зарплати в сумі 128 481 грн, 29 коп. як зарплати, без її виплати, із включенням її до фонду оплати праці підприємства, то суми середньої зарплати за час затримки розрахунку при звільненні працівника, нарахованої за судовим рішенням є іншими доходами відповідно до пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України, так як між сторонами трудові відносини вже відсутні. З такого виду доходу також утримується військовий збір за ставкою 1, 5 % відповідно до п. 161 Перехідних положень ПК України. А ставка податку на доходи ФО за ст. 167 ПК України становить 18 %. З такого виду доходу також утримуються обов`язкові податкові платежі. Покликаючись на судову практику, зазначає, що спірні правовідносини врегульовано Гл. 83 ЦК України ч. 1 ст. 1 212, ст. 1 215 ЦК України, ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», пп. 14.1.48 ПК України, рішення КС України від 15.10.13 р. № 8 рп/2013 у справі № 1 13/2013. Він на виконання судового рішення примусово сплатив відповідачеві всю суму боргу, однак, без відрахування податків і зборів, що і викликало потребу у надісланні претензії про повернення коштів. Щодо вимоги відповідача про нарахування на суму зарплати в розмірі 128 481 грн, 29 коп. за період з 12.07.16 р. по 28.09.18 р. єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соцстрахування, то, з покликанням на ст. ст. 67, 46 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», ч. 2 ст. 20, ч. ч. 4, 5 ст. 7, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про оплату праці», зазначає, що доход у вигляді суми середньої зарплати, нарахованої за судовим рішенням, за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівникові, не є пов`язаним з трудовими відносинами, обкладається ПДФО за ставкою 18 %, військовим збором за ставкою 1, 5 % як інший доход. Підприємство, що виплачує такий доход для платника податку є податковим агентом і повинно утримати ПДФО, військовий збір із суми такого доходу; перерахувати їх до бюджету і відобразити виплату у формі 1 ДФ. Таке відшкодування не є базою нарахування єдиного соціального внеску за положеннями ч. 7 ст. 7 Закону України про єдиний соціальний внесок. Просить у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити.

Копію відзиву позивача на зустрічну позовну заяву відповідачем отримано під розпис 23.04.21 р..

Відповідач не скористався правом надання відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву.

У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча позивач належно повідомлений. Про причини неявки свого представника суду не повідомив. Попередньо позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника, із зазначенням про те, що первісний позов він підтримує та просить первісний позов задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити у повному обсязі.

У судове засідання відповідач також не з`явився, хоча належно повідомлений. Про причини неявки суду не повідомив. Попередньо подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, із зазначенням про те, що причина неприбуття сімейні обставини.

На думку суду розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з`явились.

Суд, дослідивши матеріали справи; докази, надані сторонами; з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом безпідставні та не підлягають до задоволення у повному обсязі; зустрічні позовні вимоги підставні та підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз доказів, наданих сторонами у справі.

Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16 за заявою ОСОБА_1 до ДП «Укрветсанзавод» про стягнення невиплаченої зарплати у розмірі 9 261 грн, 24 коп., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 488 грн, 40 коп., компенсації втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 11 225 грн, 96 коп., моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, в межах справи № 910/6 968/16 за заявою публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до ДП «Укрветсанзавод» про банкрутство, що набрала законної сили 24.05.18 р., заяву ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто на користь ОСОБА_1 з ДП «Укрветсанзавод»:

- нараховану, але не виплачену зарплату у розмірі 9 261 грн, 24 коп.;

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 75 488 грн, 40 коп., з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті;

- компенсацію втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 11 225 грн, 96 коп.. Повний текст ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. складений 03.07.18 р..

При вирішенні вказаного вище спору судом встановлено та це відображено в ухвалі Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р., що ОСОБА_1 працював у Ковельській філії ДП "Укрветсанзавод" з 20.08.09 р. і з 11.07.16 р. був звільнений із займаної посади за власним бажанням. За станом на момент звільнення ОСОБА_1 із займаної посади йому була нарахована, але не виплачена зарплата у розмірі 9 2614 грн, 24 коп.. Суд перевірив та погодився із розрахунком індексації зарплати, наданої позивачем, що становить 11 225 грн, 96 коп.. Суд врахував, що середньоденна зарплата ОСОБА_1 - 193 грн, 56 коп. - вирахувана без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, вирішив підставним стягнути з підприємства та користь працівника суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.16 р. по грудень 2017 р. у розмірі 75 488 грн, 40 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті. Повний текст ухвали складено 03.07.18 р..

20.07.18 р. Господарським судом м. Києва у справі № 910/6 968/16 на виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. було видано наказ, що стверджується копією такого наказу.

Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 56986630 від 14.08.18 р., В ДВС було відкрито відповідне ВП з примусового виконання вказаного вище наказу, виданого 20.07.18 р..

Як слідує з копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 10.10.18 р., В ДВС ВП з примусового виконання вказаного вище наказу було закінчене у зв`язку з виконанням судового рішення боржником у повному обсязі.

Сторони визнають та не заперечують, що в ході виконання наказу, виданого судом відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р., при виплаті відповідачеві присуджених за ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. грошових сум не було проведено утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

12.10.20 р. позивач надіслав відповідачеві письмову претензію про проведення в строк до 01.11.20 р. оплату суми в розмірі 16 909 грн, 30 коп., з яких:

- 15 608 грн, 58 коп. сума податку на доходи фізичних осіб;

- 1 300 грн, 72 коп. військових збір, зазначаючи, що на підставі ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. та виданого на її виконання наказу від 20.07.18 р., В ДВС було стягнуто з підприємства та перераховано ОСОБА_1 загальну суму - 95 975 грн, 60 коп. грошових коштів без врахування вказаних вище сум податку та збору. Тому вимагав повернення йому зайво отриманої ОСОБА_1 суми 16 909 грн, 30 коп. як податковому агенту.

Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 05.02.19 р. у справі № 910/6 968/16 за заявою ОСОБА_1 до ДП «Укрветсанзавод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів з порушенням термінів їх виплати в межах справи № 910/6 968/16 за заявою ТзОВ «Птахокомплекс «Губин»» до ДП «Укрветсанзавод» про банкрутство, що набрала законної сили 24.05.18 р., заяву ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто на користь ОСОБА_1 з ДП «Укрветсанзавод»:

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 26 026 грн, 08 коп.;

- компенсацію втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 374 грн, 73 коп..

При вирішенні вказаного вище спору судом прийнято до уваги ухвалу Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. та встановлено, що відображено в ухвалі Господарського суду м. Києва від 05.02.19 р., що є вина ДП «Укрветсанзавод» щодо невиплати всіх сум, що належать позивачу. Щодо початку періоду нарахування суд врахував, що за ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. на користь ОСОБА_1 було стягнуто, в т. ч., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 75 488 грн, 40 коп. за 390 днів. З урахуванням того, що початок періоду ОСОБА_1 був визначений 12.07.16 р., то 390 днів закінчується 30.01.18 р., а тому правомірним є нарахування середнього заробітку - з 31.01.18 р.. Щодо дати фактичного розрахунку суд дійшов такого висновку: стягнення грошових коштів з рахунку відповідача В ДВС на суму 184 582 грн, 61 коп. відбулось на підставі платіжної вимоги № 51 756 426 від 11.09.18 р., у призначенні платежу якої зазначені виконавчі документи (накази) по справах, за якими провадиться стягнення, зокрема, за наказом від 20.07.18 р. № 910/6 968/16 на користь ОСОБА_1 примусове списання коштів. Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні визначено, що моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Відповідно до виписки банку з особового рахунку позивача фактичне перерахування грошових коштів у розмірі 95 975 грн, 60 коп. за ВП на рахунок позивача ОСОБА_1 мало місце 28.09.18 р.. Тому правомірним є нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку у період з 31.01.18 р. по 28.09.18 р.. При цьому суд, аналізуючи твердження відповідача у відзиві на позовну заяву, що В ДВС стягнуто на користь позивача 75 488 грн, 40 коп. без утримання сум податків, тому наявна дебіторська заборгованість, вирішив це до уваги не брати, оскільки не розглядалась правомірність дій держвиконавця щодо списання коштів. Тому враховуючи, що середньоденна зарплата позивача складає 193 грн, 56 коп., вирахувана без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, то з утриманням із суми 32 130 грн, 96 коп. (середній заробіток), передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 26 026 грн, 88 коп.. З покликанням на Закон України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України за № 159 від 21.02.01 р., врахував, що компенсації підлягає, зокрема, зарплата. Розрахунок проіндексованої втрати частини зарплати судом здійснено у відповідності з вимогами ст. 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з 31.01.18 р. по 28.09.18 р. в сумі 374 грн, 73 коп..

Дані про зміну чи скасування вказаного вище судового рішення у розпорядженні суду відсутні.

Докази тощо, що виданий за ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.02.19 р. наказ був звернутий до примусового виконання, виконувався добровільно із чи без проведення утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при виплаті присуджених сум, суду не надавались.

Таким чином вказаними вище судовими рішеннями стягнуто з ДП «Укрветсанзавод» на користь ОСОБА_1 :

- борг по зарплаті, що виник за станом на 11.07.16 р.,за 390 днів по 30.01.18 р. включно;

- дві суми як суми втрати частини зарплати відповідно ст. 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно, за станом на 11.07.16 р. за 390 днів та за період з 31.01.18 р. по 28.09.18 р.;

- дві суми як суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК 5 щодо відповідача за період з 2004 про 2017 р. включно, що сформовані ГУ ПФ України у Волинській області за станом на 10.02.21 р., позивачем, дійсно, не було здійснено нарахування податків та зборів до бюджету із стягнутих за вказаними вище судовими рішеннями сум як зарплати (частини зарплати); не включено їх до фонду оплати праці після звільнення ОСОБА_1 та не обраховано і не сплачено єдиного соціального внеску до бюджету, що стверджується і даними про виконанням наказу Господарського суду, згідно з даними копій матеріалів ВП.

Мотиви суду щодо вимоги за первісним позовом.

Проаналізувавши доводи сторін за первісним позовом у сукупності з наявними у справі доказами, суд зазначає таке.

Предметом спору за первісним позовом є повернення на користь позивача як податкового агента коштів у вигляді не відрахованих із зарплати відповідача як звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1 212 ЦК України.

За змістом ст. 1 212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пл. ВС України від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів про що зазначає у рішенні суду.

Як встановлено у судовому засіданні, на користь відповідача за ухвалою Господарського суду м. Києва у справі № 910/6 968/16 від 14.05.18 р. стягнуто з ДП «Укрветсанзавод» заборгованість із зарплати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Означене вище судове рішення набрало законної сили, не оспорювалось позивачем та виконано у повному обсязі. Отже спір було вирішено в порядку господарського судочинства.

Звертаючись до суду в порядку цивільного судочинства, позивач, фактично, просить стягнути з відповідача на його користь частину суми, сплаченої на виконання судового рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/6 968/16 від 14.05.18 р..

В силу положень ст. 129 - 1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У ст. 18 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення містяться у ст. 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у господарських справах визначено положеннями розд. V ГПК України, а судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах здійснюється відповідно до розділу VI ГПК України.

Питання щодо оподаткування доходів фізичних осіб, в т. ч. сум відшкодування матеріальної шкоди, регулюється розділом ІV ПК України, у якому визначено доходи, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, та доходи, що не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), що незалежно від організаційно - правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розд. IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі; вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст. 18 та розд. IV цього Кодексу.

Ст. 168 ПК України встановлено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету (в т. ч. і податків на доходи фізичних осіб), згідно з пп. 168.1.1 п. 168.1 якого податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу.

У свою чергу п. 176.2 ст. 176 ПК України передбачено, що особи, які відповідно до цього кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані, зокрема, своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пл. ВС України № 13 від 24.12.99 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обов`язком роботодавця та працівника.

Зазначене вище узгоджується з вимогами ПК України.

Позивач під час виконання судового рішення суду у господарській справі № 910/6 968/16 від 14.05.18 р. не скористався своїм правом на роз`яснення рішення, не оскаржив дії держвиконавця при виконанні такого судового рішення, не подавши відповідні заяви до суду.

У постанові від 27.11.19 р. у справі № 401/1 813/16 - ц, провадження № 61 - 29744св18 ВС прийнята правова позиція про те, що оскільки при виконанні виконавчого листа про стягнення з підприємства на користь фізичної особи суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та суми завданої шкоди в загальній сумі, держвиконавець застосував положення ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» і перерахував отримані від боржника грошові кошти безпосередньо стягувачу, то він зобов`язаний був взяти до уваги положення податкового законодавства та вирахувати із вказаної у виконавчому документі суми відповідні податки та інші обов`язкові платежі. Не зробивши цього, держвиконавець порушив вимоги вказаних вище норм матеріального права.

Однак позивач, попри те, що виконання вказаного вище судового наказу було проведено без вирахування перед виплатою відповідачеві грошової суми необхідних податків та зборів, на це уваги не звернув та подав до суду розглядуваний позов, перекладаючи обов`язок підрахунку на відповідача як звільненого працівника.

Тому суд вважає, що звернувшись до відповідача з окремим позовом про стягнення коштів, які повинні були б бути обчислені та відраховані із суми, стягненої за судовим рішенням, що набрало законної сили, в момент виконання такого судового рішення, позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права.

Крім того суд зауважує, що відповідно до ст. 14.1.213 ПК України фізична особа, яка має місце проживання в Україні, є резидентом, тому, в силу положень ст. 168.4.5. ПК України є відповідальною згідно з вимогами ПК України за нарахування та утримання податку, сплачує (перераховує) його до відповідного бюджету за класифікацією «інші доходи».

Тому у задоволенні первісного позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України. підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат немає.

Мотиви суду щодо вимоги за зустрічним позовом.

Та обставина, що відповідач працював у ДП «Укрветсанзавод» в період з 2016 р. по 11.07.16 р. включно, сторонами не оспорюється та встановлена вказаними вище судовими рішеннями.

Аналізуючи вказані вище відомості про застраховану особу, суд приходить до висновку про підставність тверджень відповідача про те, що з вини позивача відомості про нього як застраховану особу не відображають страхового періоду з 12.07.16 р. по 28.09.18 р. по даний час, хоча за вказаними вище судовими рішеннями з ДП «Укрветсанзавод» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по зарплаті, що виникла за станом на 11.07.16 р., дві суми як суми компенсації втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, що виникли за станом, відповідно, на 11.07.16 р. за 390 днів (вирішено ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р.), і за період з 31.01.18 р. по 28.09.18 р. (вирішено ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.02.19 р.).

За змістом ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до змісту ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, зокрема.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є, зокрема, суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Як зазначено у ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,

- застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

- страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону; роботодавець - власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання; фізична особа, яка використовує працю найманих працівників (у тому числі іноземців, які на законних підставах працюють за наймом в Україні); власник розташованого в Україні іноземного підприємства, установи, організації (у тому числі міжнародної), філії та представництва, який використовує працю найманих працівників, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

- роботодавець це власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, зокрема, та власник іноземного підприємства, установи, організації (у тому числі міжнародної), філії та представництва, який використовує працю найманих працівників, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана ВР України;

- страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

- страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

За змістом ст. ст. 1, 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,

- єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- страхові кошти це кошти, які формуються за рахунок сплати єдиного внеску та надходжень від фінансових санкцій (штрафів та пені), що застосовуються відповідно до закону;

- страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно - правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За змістом ч. 2 ст. 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у її редакції, чинній за станом на 12.07.16 р., персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у її редакції, чинній за станом на дату завершення ВП по виконанню наказу Господарського суду, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з ч. 5 ст. 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у її редакції, чинній за станом на 12.07.16 р., єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в ч. ч. 1, 2 цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у її редакції, чинній за станом на 12.07.16 р., єдиний внесок нараховується:

1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі зарплати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у т. ч. в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", зокрема.

Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок, затверджується КМ України.

За змістом п. 5 Розд. 1 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Постановою КМ України від 22.12.10 р. N 1 170, до таких належать відшкодування, нараховані працівникам за час затримки

розрахунку при звільненні.

Як слідує із положень п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у т. ч. - у судовому порядку.

Тому суд приходить до висновку, що позивач як роботодавець відповідача, допустивши заборгованість по виплаті зарплати на час звільнення особи 11.07.16 р., та порушення термінів її виплати за 390 днів до дати звільнення ОСОБА_1 , а також до 28.09.18 р., що встановлено відповідними судовими рішеннями, являючись податковим агентом, має обов`язок по оподаткуванню єдиним соціальним внеском коштів, присуджених відповідачеві вказаними вище судовими рішеннями, при їх виплаті, у вигляді: зарплати ОСОБА_1 в сумі 9 261 грн, 24 коп., що нарахована підприємством за станом на дату його звільнення 11.07.16 р., однак, виплачена при звільненні та виплачена фактично в ході виконання наказу, виданого на виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р.; компенсації втрати частини заплати ОСОБА_1 в сумі 11 225 грн, 96 коп., що встановлена та присуджено судом - Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, що стягнуто з державного підприємства «Укрветсанзавод» на користь ОСОБА_1 за судовим рішенням Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, і сплатити такий внесок у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», включивши вказані вище грошові кошти до фонду оплати праці підприємства, а також у зв`язку з цим - надати до Державної податкової інспекції за місцем обліку підприємства звітність про донарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Однак підстав для покладення такого обов`язку на позивача щодо грошових сум, стягнутих на користь ОСОБА_1 за вказаними вище судовими рішеннями як відшкодування, нараховані за час затримки розрахунку при звільненні, немає.

До такого висновку суд приходить з огляду на таке.

З врахуванням положень ст. 2 Закону України «Про оплату праці», суд зауважує, що структура зарплати складається із основної зарплати, додаткової зарплати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Визначення видів виплат, що відносяться до основної, додаткової зарплати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, при нарахуванні єдиного внеску, передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати (далі Інструкція), затвердженою наказом Держкомстату України від 13.01.04 р. № 5, що зареєстровано у МЮ України 27.01.04 р. за № 114/8 713.

Згідно з пп. 2.2.8 п. 2.2 розд. ІІ Інструкції, до фонду додаткової зарплати входять, зокрема, суми компенсації працівникам втрати частини зарплати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Тому стягнута з підприємства на користь ОСОБА_1 за судовими рішеннями від 15.05.18 р., 05.02.19 р. заборгованість по зарплаті, сума компенсації втрати частини зарплати належать до складу, відповідно, основної та додаткової зарплати та входять у структуру зарплати, а суми середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку ні.

Так відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.19 р. у справі № 369/10 046/18, якщо працівник був звільнений, трудовий договір з ним був припинений, то такі виплати як середній заробіток за час вимушеного прогулу не можу вважатись зарплатою і не випливають із трудового договору як підстави для виплат.

За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури зарплати.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю природою не є основною чи додатковою зарплатою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури зарплати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Тому зустрічний позов слід задовольнити частково та зобов`язати позивача як податкового агента оподаткувати єдиним соціальним внеском кошти у вигляді

- заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 9 261 грн, 24 коп., що нарахована підприємством за станом на дату його звільнення 11.07.16 р.; компенсації втрати частини заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 11 225 грн, 96 коп., що встановлена судом - Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, що набрала законної сили 24.05.18 р., - існуючою за станом на 11.07.21 р., що стягнуті з ДП «Укрветсанзавод» на користь ОСОБА_1 за судовим рішенням Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, що набрала законної сили 24.05.18 р. як встановлені існуючими за станом на 11.07.16 р., і сплатити такий внесок у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», включивши вказані вище грошові кошти до фонду оплати праці підприємства, а також у зв`язку з цим - зобов`язати також - надати до Державної податкової інспекції за місцем обліку підприємства звітність про донарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В решті зустрічного позову слід відмовити з огляду на те, що вказана відповідачем сума компенсації втрати частини заробітної плати 128 481 грн, 29 коп. - не знайшла свого ствердження в суді.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, підстав для стягнення на користь позивача з відповідача судових витрат немає, однак з позивача слід стягнути на користь відповідача сплачений останнім судовий збір у розмірі 908 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 141, 223, 247, 263 - 265, 268, 280, 354, п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ст. 18 ГПК України, ст. 129 1 Конституції України, ст. 1 212 ЦК України, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, ст. 168, п. 176.2 ст. 176 ПК України, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», п. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 1, п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 1, 2, 4, 5, 7 ст. 7, ч. 2 ст. 20, ч. ч. 2, 4 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Переліком видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений Постановою КМ України від 22.12.10 р. N 1 170, Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Держкомстату України від 13.01.04 р. № 5, що зареєстровано у МЮ України 27.01.04 р. за № 114/8 713, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Зобов`язати державне підприємство «Укрветсанзавод» оподаткувати єдиним соціальним внеском кошти у вигляді:

- заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 9 261 (дев`ять тисяч двісті шістдесят одна) грн, 24 коп., що нарахована підприємством за станом на дату його звільнення 11.07.16 р.;

- компенсації втрати частини заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 11 225 (одинадцять тисяч двісті двадцять п`ять) грн, 96 коп., що встановлена судом - Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, що набрала законної сили 24.05.18 р., - існуючою за станом на 11.07.21 р.,

що стягнуті з державного підприємства «Укрветсанзавод» на користь ОСОБА_1 за судовим рішенням Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.18 р. у справі № 910/6 968/16, що набрала законної сили 24.05.18 р. як встановлені існуючими за станом на 11.07.16 р., і сплатити такий внесок у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», включивши вказані вище грошові кошти до фонду оплати праці підприємства, а також у зв`язку з цим - зобов`язати також - надати до Державної податкової інспекції за місцем обліку підприємства звітність про донарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В решті зустрічного позову відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Укрветсанзавод» () на доход держави 908 (дев`ятсот вісім) грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач: державне підприємство «Укрветсанзавод», юридична адреса 01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1, ;

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду складено 08.10.21 р..