ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1687/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/698/21 Категорія: 308030000 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_1 - адвокат Прядка В.М.

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прядки Віталія Михайловича на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 червня 2021 року, постановлене під головуванням судді Позарецької С.М., у залі № 6 Придніпровського районного суду м. Черкаси 16.06.2021 року о 09 год. 38 хв., повний текст рішення складений 25.06.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

29.01.2021 року ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Прядку В.М., звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , розмір частки-1. Право власності ОСОБА_1 підтверджується також даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. У вказаній квартирі позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрований.

Позивач посилається в позовній заяві, що у вказаній вище квартирі зареєстрованою є відповідач - ОСОБА_2 , що підтверджується листом Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради. Так, відповідно до вказаного листа відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 09.01.2019 року по теперішній час.

Однак, за місцем реєстрації ОСОБА_2 не проживає більше одного року, що підтверджується актом обстеження, який додається до позову. Відповідач відсутня у квартирі без поважних причин, ніякої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження права користування квартирою не було, вказує позивач.

ОСОБА_1 вказує, що відповідач ОСОБА_2 має бути визнаною такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_2 , оскільки не проживає безперервно в квартирі понад рік, втратила зв`язок з даним житлом, дане житло не є її місцем проживання, відповідач також не приймає участі у ремонті вказаного житла, не сплачує комунальні послуги, її особисті речі відсутні у квартирі позивача. Через те, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі, нарахування за комунальні послуги проводяться у більших розмірах і позивач ОСОБА_1 змушений їх сплачувати відповідно до зареєстрованої кількості осіб.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на вимоги ст.ст. 316, 317, 319,405 ЦК України, ст.72 ЖК України, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Також позивч просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави у порядку, визначеному КМУ.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Прядку В.М. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що з рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.06.2021 року ОСОБА_1 не згоден, вважає його таким, що порушує законні права та інтереси позивача, а також норми процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі вказується, що відповідач ОСОБА_2 була членом сім`ї позивача у відповідності до норм та положень законодавства, оскільки сторони були пов`язані спільним побутом з позивачем, сторона зареєстрована та проживала за однією адресою: АДРЕСА_2 , мали спільний побут.

Скаржник вважає, що вказане вище дає підстави стверджувати, що норми ст. 405 ЦК України підлягають застосуванню у вказаній справі.

В апеляційній скарзі вказується, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, а тому право відповідача ОСОБА_2 на користування цим житловим підлягає припиненню на вимогу позивача.

Скаржник просить врахувати той факт, що відповідач ОСОБА_2 відсутня понад один рік у спірній квартирі, яка є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, а доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, то ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог позивача.

Сторони про день, час , місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення, які повернулись на адресу суду.

Від представника позивача адвоката Прядки В.М. надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності позивача та його представника електронною поштою 29.09. 2021 року.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, пославшись, що відповідач не була і не є членом сім`ї позивача, а сторони не були пов`язані спільним побутом, не мали спільного бюджету. Відповідач зі згоди власника жилого приміщення лише була зареєстрована за вказаною адресою, оскільки була, на той час невісткою позивача ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, районний суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для застосування до вирішення спірних правовідносин норми ст. 405 ЦК України.

Суд першої інстанції вказав у рішенні, що позивач ОСОБА_1 не позбавлений права звертатися до суду із позовом, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за № 20508985 від 08.10.2008 року, ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.09.2008 року № б/н (а.с. 3).

Власність позивача ОСОБА_1 на квартиру підтверджується у відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.01.2021 року № 242273903, де вказано, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . (а. с. 4-5).

Відповідно даних відомостей Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 25.02.2021 року, отриманої судом 03.03.2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 36).

Як вбачається з Акту № 9 від 18.01.2021 року про встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації, складеного комісією Комітету самоорганізації населення мікрорайону «Соборний» (а. с. 8), підтверджується інформація про те, що ОСОБА_2 фактично вже тривалий час не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а саме: понад один рік, хоча є зареєстрованою за вказаною адресою. Як зазначено в акті, у квартирі особисті речі та предмети побуту ОСОБА_2 відсутні.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов?язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку.

«Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв?язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно з цивільним процесуальним законом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом відповідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України.

У правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов?язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім?ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Однак, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім?ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім?ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Законодавче визначення поняття сім?ї встановлено у ст.3 СК України та передбачає, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані побутом, мають взаємні права та обов?язки. Сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Стаття 64 ЖК України визначає, що до членів сім?ї наймача відноситься дружина наймача, їхні діти і батьки; також членами сім?ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідач ОСОБА_2 не була і не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , вони не були пов`язані спільним побутом, не мали спільного бюджету.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено районним судом, що відповідач ОСОБА_2 зі згоди власника жилого приміщення була зареєстрована за вказаною адресою, оскільки була на той час невісткою позивача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для застосування до вирішення спірних правовідносин норм ст. 405 ЦК України, так як положення даної статті регулюють саме взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки врегульовують питання втрати користування житловим приміщенням виключно між членами сім?ї.

У відповідності до ст. 317 та ст. 319 ЦК України власникові належить право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження його майна. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, однак зобов?язаний при здійсненні своїх прав додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа № 521/17805/16-ц) - норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не заявлено вимоги про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як засіб захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, встановлених ст. 391 ЦК України.

Отже, як було вірно вказано судом першої інстанції, що вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивачем ОСОБА_1 не заявлено, проте його позовні вимоги спрямовані на визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а тому є безпідставними, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи представник позивача, адвокат Прядка В.М. зазначив, що викладені ним у позовній заяві вимоги підтримує і просить їх задовольнити в повному обсязі, враховуючи надані і досліджені докази.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого та висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо посилання позивача на порушення його прав внаслідок здійснення надмірних витрат на утримання житлового приміщення, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що наявність завищеної плати за комунальні послуги внаслідок того, що у належному позивачу житловому приміщенні зареєстрована інша особа, є недостатнім обґрунтуванням для позбавлення цієї особи права користування житлом (постанова ВС від 25.02.2021 року у справі № 643/13254/18).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції згідно доводів апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Прядки Віталія Михайловича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 30.09. 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко