Справа № 459/2025/20 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/3820/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2020 року в складі судді Рудакова Д.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову покликалася на те, що 21.05.2020 купила у відповідача земельну ділянку, яка знаходиться в садівничому кооперативі «Зоря». На передодні укладення договору зустрілася з відповідачем та оглянула земельну ділянку, зовнішній вигляд якої задовольнив її. Після купівлі вказаної вище земельної ділянки, засадила таку овочами, однак при перших опадах ця земельна ділянка виявилася затоплена. Сусіди по дачних ділянках розповіли, що цю земельну ділянку постійно затоплювало. Вважає, що внаслідок зазначених недоліків, цінність купленої ділянки і можливість її використання значно знижується. На усні та письмові вимоги відмовитися від укладеного договору купівлі-продажу та повернути їй кошти, відповідач не реагує. Стверджує, що їй завдано моральної шкоди.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,0476 га, що розташована в садівничому кооперативі «Зоря» в м. Червонограді Львівської області, укладений 21.05.2020 між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь збитки в подвійному розмірі згідно із ч.2 ст.230 ЦК України, що становить 30859,46 грн. та 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, до вирішення справи суд підійшов формально, оцінку доказам надав неналежну, тому рішення є необґрунтованим, упередженим і не відповідає обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку в тому, що єдиним доказом у суді можуть бути відповідні експертні висновки, котрі підтвердять, що земельна ділянка не придатна до використання. Однак, суть та предмет позову полягали не в цьому, а саме в тому, що дану земельну ділянку постійно затоплює, відповідач ретельно приховав даний факт від апелянта, а тому свідомо та умисно обманув покупця. Зазначає, що використання за призначенням дачної земельної ділянки є неможливим.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2020 року та ухвалити нове, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 висловився у заперечення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . Вказав, що позивач по своїй ініціативі звернулась до нього з пропозицією придбати спірну земельну ділянку, фото, перед продажом якої попередньо розмістив в мережі Інтернет. Позивачка декілька разів оглядала перед придбанням земельну ділянку, жодних претензій щодо ґрунту не заявляла. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був вчинений під впливом обману, враховуючи, що сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2020 року залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, усупереч вимозі ч.1 ст.81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач, укладаючи з нею договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2020, умисно вводив її в оману з приводу непридатності такої до використання. Під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач підтвердила факт огляду земельної ділянки перед укладенням оспорюваного договору. Наведене також підтверджується й п.п.3.3 п.3 договору, згідно із яким земельна ділянка оглянута покупцем особисто до підписання цього договору; істотних недоліків, які перешкоджали б її використанню за призначенням, під час огляду не виявлено.

Дійшовши висновку про недоведеність позову, суд також відмовив у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, вказавши, що такі є похідними від первісної вимоги.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить із такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 21.05.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до п.п.1.1 п.1 якого продавець продав, а покупець купила земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0476 га, що розташована в садівничому кооперативі «Зоря» в місті Червонограді Львівської області.

Цільове призначення земельної ділянки: для колективного садівництва. Вид використання земельної ділянки: для ведення садівництва. Категорія земель: землі сільськогосподарського призначення (п.1.2).

У п.п.3.3 п.3 договору зазначено, що земельна ділянка оглянута покупцем особисто до підписання цього договору; істотних недоліків, які перешкоджали б її використанню за призначенням, під час огляду не виявлено.

Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_1 свої доводи зводила до того, що після купівлі земельної ділянки виявилось, що така після опадів затоплюється, відтак договір купівлі-продажу земельної ділянки здійснено під впливом обману, оскільки продавець не повідомив про недоліки земельної ділянки, з цих підстав просила визнати договір недійсним.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

В свою чергу, згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Згідно із статтею 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином з`ясував обставини справи та перевірив їх доказами, повно дослідив зміст договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2020 року, укладеного між сторонами та дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір містить всі необхідні дані для укладення такого роду правочину, обидві сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укладати цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають.

Також, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду в тій частині, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів того, що саме під впливом обману зі сторони відповідача ним було вчинено оскаржуваний договір, тобто, що з боку відповідача мав місце обман відносно обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому, дії самого позивача, зокрема попередній огляд, обговорення ціни, свідчать про розуміння правової природи договору купівлі-продажу земельної ділянки та його наслідків.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з огляду на недоведеність факту обману позивача з боку відповідача.

Доводи апелянта про те, що земельну ділянку постійно затоплює, і відповідач ретельно приховав даний факт від апелянта, а тому свідомо та умисно обманув покупця, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це не підтверджуються жодними доказами. Окрім того, позивач всупереч цільовому призначенню земельної ділянки (для садівництва) мала намір її використовувати для городництва. Тому, немає підстав вважати, що існують перешкоди у використанні земельної ділянки за призначенням.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Мотиви апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Будь яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 листопада 2020 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 вересня 2021 року.

Головуючий Ніткевич А.В.

Судді: Бойко С.М.

Копняк С.М.