Справа № 350/552/21
Провадження № 22-ц/4808/1401/21
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене суддею Бейком А.М. 8 липня 2021 року в селищі Рожнятів, повний текст якого складений 19 липня 2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25.04.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IFU0G0, згідно якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 40413,00 грн. на термін до 25.04.2025 року, а останній - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені Договором.

01.10.2008 року між сторонами було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №IFU0G0 від 25.04.2008 року, згідно якої Кредитний договір переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складав 8115,07 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до Договору погашення заборгованості повинно було проводитись щомісячно в період сплати в сумі, яка складається з із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Договору. У випадку порушення зобов`язань за Договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідач не надав позивачу своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками та комісією, а також іншими втратами відповідно до умов Договору.

Станом на 09.03.2021 року ОСОБА_1 має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 2056,31 долари США, із яких: 834,57 долари США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 436,00 долари США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 93,52 долари США - заборгованість із комісії за користування кредитом; 691,50 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

З огляду на наведене банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 2056,31 доларів США грн., яка складає станом на 09.03.2021 року 56959,79 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 8 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.

Зазначає, що суд першої інстанції зробив висновок про пропуск позивача строку позовної давності. Проте, відповідно до п. 5.5 Додаткової угоди до Кредитного договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років. Отже сторонами було погоджено збільшений строк позовної давності до 5 років, що відповідає ст. 259 ЦПК України.

При цьому перебіг 5 річного строку позовної давності, що встановлений у договорі, обчислюється щодо кожного чергового платежу окремо. Це підтверджується висновками Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі №189/149/15-ц (№61-38518св18), від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12.

Відповідно до умов Кредитного договору та Додаткової угоди чергові платежі на погашення заборгованості повинні були вноситися щомісяця згідно з Графіком погашення кредиту до 25.04.2015 року. Позивач же звернувся до суду 25.03.2021 року, тобто в межах 5-річного строку позовної давності. Отже відсутні підстави для відмови в позові, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Отже суд належним чином не перевірив доводів, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, умовам договору щодо збільшення строку позовної давності, не встановив дійсного розміру заборгованості відповідача в межах збільшеного строку позовної давності, та дійшов безпідставного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач користувався кредитними коштами, своєчасно їх не повернув, а банк в межах строку позовної давності звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

З огляду на викладене просить скасувати рішення Рожнятівського районного суду від 8 липня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 25.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (пізніше змінено назву на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IFU0G0, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 25.04.2008 року по 25.04.2025 року включно у вигляді кредитної лінії у розмірі 5078,50 грн. на споживчі цілі, у розмірі 3000,00 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1578,50 грн. - страхування майна, 500,00 грн. - особисте страхування, а також у розмірі 35334,50 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, шляхом перерахування відповідно до п. 1.2, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 25 число кожного місяця (а.с. 9-11).

01.10.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №IFU0G0, згідно якої вказаний Договір викладено у редакції цієї Додаткової угоди (а.с. 12-14).

Відповідно до п. 8.1 Додаткової угоди банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 01.10.2008 року по 25.04.2025 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 8115,07 доларів США на наступні цілі: у розмірі 602,41 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 316,97 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 100,40 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 7095,29 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 даного Договору. Станом на 01.10.2008 року залишок заборгованості по Кредитному договору №IFU0G0 від 25.04.2008 року складає 5073,92 грн., що еквівалентно 1018,86 доларів США. Періодом сплати вважати по 25 число кожного місяця (а.с. 9-11).

За пунктами 4.1, 4.2 Додаткової угоди для виконання зобов`язань за цим Договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток №1) до даного Договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право, зазначене у пункті 4.1, позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному у пункті 8.1 Договору.

Згідно п. 7.2 Додаткової угоди при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 Договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

У випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4 Договору, за кожен день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищевказаної пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п. 5.1 Додаткової угоди).

Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за даним Договором, є відсотками в розумінні ЦК України (п. 7.3 Додаткової угоди).

Пунктом 5.5 Додаткової угоди передбачено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

У додатку №1 до Кредитного договору визначено графік погашення кредиту (а.с. 15-16).

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним Кредитним договором у нього утворилася заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 09.03.2021 року становить 2056,31 доларів США, що складає еквівалент 56959,79 грн., із яких: 834,57 долари США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 436,99 долари США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 93,25 долари США - заборгованість із комісії за користування кредитом; 691,50 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 4-7).

Згідно наданої позивачем виписки по рахунку відповідач періодично погашав заборгованість по кредиту, пені та комісії. Останнє погашення відбулося 13.07.2016 року (а.с. 57-65).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за тілом кредиту в сумі 834,57 доларів США у наданому позивачем розрахунку відображена станом на 25.07.2016 року, а останній платіж по Кредитному договору здійснено 13.07.2016 року. При цьому позовна давність до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів встановлена тривалістю у три роки, до вимоги про стягнення пені - рік. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. З огляду на викладене підстави для задоволення даного позову відсутні.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

У статті 525 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Під час укладення оспорюваного договору та додаткової угоди до нього сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови цього правочину та погодилися з ними.

За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст. 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з п. 5.5 Додаткової угоди від 01.10.2008 року до Кредитного договору №IFU0G0 від 25.04.2008 року, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с. 14).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 припинив сплату коштів за кредитним договором у липні 2016 року, а банк звернувся в суд з даним позовом 25.03.2021 року, то висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідає обставинам справи.

Твердження представника відповідача про те, що в ОСОБА_1 відсутнє зобов`язання у валюті перед банком та збільшення строків позовної давності, оскільки він не отримував коштів готівкою в банку, в тексті Додаткової угоди від 01.10.2008 року зазначено, що вона стосується Кредитного договору №IFU0G0 від 24.04.2008 року, а сама Додаткова угода містить розбіжності в сумах коштів в порівнянні із заявленими у Кредитному договорі, то такі суд не бере до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено наявність описки в Додатковій угоді від 01.10.2008 року щодо дати Кредитного договору, а вказаною Додатковою угодою саме змінено текст Кредитного договору і викладено його у новій редакції, в тому числі щодо шляху отримання кредитних коштів, валюти кредиту та строку позовної давності.

При цьому ні Кредитний договір №IFU0G0 від 25.04.2008 року, ні Додаткова угода від 01.10.2008 року відповідачем не оскаржувалися.

Не заслуговують на увагу і посилання представника відповідача на те, що позивачем виписка по рахунку надана тільки з 02.04.2009 року, оскільки в матеріалах справи міститься також виписка з 24.10.2008 року по 26.03.2009 року (а.с. 65).

Також вказаними виписками підтверджено факт здійснення відповідачем погашення за кредитом саме за вищенаведеним Кредитним договором, оскільки такі містять зазначення рахунку, який вказаний як рахунок для виконання даного Договору в п. 8.2 Додаткової угоди від 01.10.2008 року, - №2212 (а.с. 14, зворот), а не рахунок № НОМЕР_2 , на який посилався представник відповідача у поданих ним поясненнях, та призначення платежів із зазначенням реквізитів Договору.

Отже стороною відповідача не спростовано факт укладення Кредитного договору №IFU0G0 від 25.04.2008 року та Додаткової угоди до нього від 01.10.2008 року, отримання кредитних коштів та наявності заборгованості по сплаті кредиту.

Разом з тим, при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним,вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Крім того, за положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону,є нікчемною.

З огляду на викладене, умови кредитного договору про нарахування комісії банком за сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, на страхування майна, на особисте страхування, на сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу є незаконними, та як наслідок нікчемними, і не потребують визнання недійсними.

Тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Схожі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21.04.2021 року у справі №677/1535/15-ц (провадження №61-19356св19), від 06.09.2017року у справі №6-2071цс16, від 16.01.2019 року у справі №686/25972/14-ц (провадження №61-433св17).

При цьому сплачені відповідачем платежі, які безпідставно нараховані банком на підставі нікчемних умов кредитного договору, підлягають зарахуванню у рахунок погашення загальної суми заборгованості, що відповідає висновкам, які містяться у постановах Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №677/1535/15-ц (провадження №61-19356св19), від 16.122020 року у справі №524/6207/15-ц.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи виписки по рахунку, ОСОБА_1 з 24.10.2008 року по 13.07.2016 року було сплачено комісію по Кредитному договору на загальну суму 2372,18 доларів США (а.с. 57-65).

Зарахувавши суму сплаченої комісії в рахунок погашення загальної суми заборгованості за Кредитним договором, яку банк просив стягнути з відповідача, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність заборгованості за тілом, відсотками та пенею по даному Договорі.

Отже в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, а тому апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід задовольнити частково, рішення суду Рожнятівського районного суду від 8 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Частиною шостою ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 8 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.