Номер провадження: 22-ц/813/4860/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОМНО Сакал І.М., про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, скасування державної реєстрації на квартиру

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОМНО Сакал І.М., про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, скасування державної реєстрації на квартиру.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН № НОМЕР_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН № НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сакал Інна Миколаївна , про визнання договору дарування від 29 квітня 2014 року квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (ОСОБА_4), посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Сакал І.М. - недійсним, витребування квартири АДРЕСА_2 з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , скасування державної реєстрації на квартиру та здійснення державної реєстрації на квартиру за ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року - скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09.04.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2018 скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 29.04.2014 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., за реєстром №527. Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач ОСОБА_1 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 18 липня 2019 року Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі № 523/11223/17 як правонаступника ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_5 - задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійним договору дарування квартири та витребування квартири з незаконного володіння - скасовано. Справу № 523/11223/17 в частині позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійним договору дарування квартири та витребування квартири з незаконного володіння передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У вищевказаній постанові Верховний суд зазначив, що апеляційний суд зробив передчасний висновок про доведеність того, що мала місце помилка щодо природи оспорюваного договору і така помилка має істотне значення, оскільки не надав оцінки та не врахував: що згідно частини першої статті 229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом, і при зверненні до суду позивач вказувала, що погодилась на укладення саме договору дарування квартири (а. с. 1); доводам відповідача про відсутність належних доказів на підтвердження того, що на момент укладення оспорюваного договору позивач потребувала стороннього догляду і допомоги, що з цього часу саме відповідачі несли витрати на утримання зазначеної квартири; що обдарована ОСОБА_4 у червні 2014 року виїхала за кордон (а. с. 9), а до суду у цій справі ОСОБА_1 звернулась у серпні 2017 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду вказаної справи у складі головуючого судді Цюри Т.В., суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.

В судове засідання, призначене на 23.09.2021 року з`явилися: правонаступник ОСОБА_1 ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 , відповідач ОСОБА_5 та її представник - ОСОБА_9 .

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОМНО Сакал І.М., до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 29 квітня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за №527, ОСОБА_1 (позивач) подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 . (а.с. 5).

Після укладення договору дарування від 29.04.2014 р., ОСОБА_4 зареєструвала на своє ім`я усі необхідні правовстановлюючі та технічні документи, а з часом почала проживати в квартирі та нести усі фінансові витрати по утриманню житла. (а.с. 6,7).

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 , зазначила, що помилково укладала договір дарування, а саме помилка полягала у тому, що фактично укладаючи договір дарування, вона вважала, що уклала з відповідачем договір довічного утримання.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що при укладенні договору дарування від 29.04.2017 р., сторонами були витримані всі вимоги діючого законодавства, у зв`язку з чим вищезазначений договір не може бути визнаний недійсним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та такими, що не підлягають до задоволенню.

Однак апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством.

Статтею 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також договір може бути визнаний судом недійсним у випадку укладення договору під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, якщо договір було укладено недієздатною особою або з метою приховати інший правочин тощо.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

До ознак договору належить його безоплатність, укладання без очікування зустрічного задоволення і не передбачає отримання допомоги в зв`язку з його укладанням.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . (а.с. 5).

29 квітня 2014 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за №527.

Після укладення договору дарування від 29.04.2014 р., ОСОБА_4 зареєструвала право власності, зареєструвалась в квартирі, а також отримала на своє ім`я усі документи для оплати комунальних послуг (а.с. 6,7).

14.07.2017 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , договір посвідчений нотараільно.

З довідки про склад сім`ї та прописку вбачається, що спірна квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 17,44 кв.м., не заперечувалося, що ОСОБА_1 проживає в квартирі протягом всього часу і в зв`язку з укладанням договору дарування місце проживання не змінювала.

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_1 була інвалідом 2 групи безстроково, особою похилого віку - 1931 року народження, та потребувала сторонньої допомогу, знаходилася на обліку в Управлінні соціального захисту населення у Суворовському районі (8-11).

Під час слухання справи також встановлено, що сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не є родичами, а є сусідами, квартира була єдиним житлом ОСОБА_1 , не була звільнена нею внаслідок укладання договору про її відчуження, а тому слід вважати встановленим, що її стан здоров`я та вік, перенесення незадовго до укладення договору інсульту( 05.02.2014 р.), а також потреба у сторонній допомозі є умовою, яка вплинула на необхідність укладання договору.

Суд вважає, що потреба у догляді та утриманні в силу віку та стану здоров`я позивачки, а також покладання витрат з оплати комунальних послуг на відповідачку є очевидними обставинами, які були мотивами укладання зазначеного договору.

На підтвердження цих обставин свідчить те, що ОСОБА_1 іншого житла не має, після укладання договору залишилася проживати в спірній квартирі, ОСОБА_4 певний час несла витрати по утриманню квартири, фактично не користуючись нею, не проживаючи в ній, і інших переконливих мотивів, окрім як утримання через передачу у власність житла, для пояснення причин передачі єдиного житла стороннім особам стороною відповідача не наведено. При цьому, у разі укладання, як договору дарування так і договору довічного утримання особа позбавляється права власності, відтак факт відчуження майна не міг бути обставиною, яка б з очевидністю свідчила для ОСОБА_1 усвідомлення укладання договору дарування.

Зважаючи на вік позивачки, наявність у відносинах ознак, які притаманні саме договору довічного утримання, відповідачем не заперечувався факт надання допомоги позивачці, є достатні підстави вважати встановленим те, що, укладаючи договір дарування, ОСОБА_1 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, і у разі їх усвідомлення, він міг би не відбутися.

При цьому, на користь таких обставин свідчить і те, що саме з обранням іншого місця проживання ОСОБА_4 , виникли претензії позивачки, коли припинилося утримання, оскільки за відсутності домовленостей на таке вона не могла його очікувати.

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, встановлені ст. 229 ЦК України, ч.1 якої передбачає визнання судом правочину недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 неодноразово заявляла про застосування строку позовної давності (том І: а.с. 99-103, 125-128).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) наведено правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, які у подальшому були уточнені (том І: а.с. 1-2, 81-82), ОСОБА_1 посилалася на те, що після укладання договору дарування від 29.04.2014 року, ОСОБА_4 спочатку надавала допомогу їй, проте з 06.06.2014 року жодних стосунків з позивачем не підтримувала, оскільки переїхала жити за кордон. Тобто позивачка ще з 06.06.2014 року була обізнана про порушення свого права, однак із позовом до суду з вимогою про визнання договору дарування недійсним, позивачка ОСОБА_1 звернулася лише 08.08.2017 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем, разом з цим позивач звернувся до суду поза межами трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні даного спору, суд першої інстанції мав виходити із положень ст. 261, 267 ЦК України (які діяли на момент виникнення даних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОМНО Сакал І.М., про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, скасування державної реєстрації на квартиру - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда