Єдиний унікальний номер 725/4873/20
Номер провадження 2/725/844/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2021 року Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі: головуючого судді Іщенко І. В. за участі секретаря судових засідань Берекеля О.В., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 1 лютого 2020 року між ним ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 був укладений договір позики. За умовами вказаного договору ОСОБА_2 отримала від позивача в борг грошові кошти в сумі 50 000 доларів США та 11 300 Євро для потреб сім`ї та зобов`язалась повернути дані кошти до 1 вересня 2020 року. Однак, станом на день подання до суду позову відповідачі свої зобов`язання за договором позики від 1 лютого 2020 року не виконали. У зв`яку з вищевикладеним остаточно просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 борг за договором позики від 1 лютого 2020 року в сумі 41 000 доларів США та 11 300 Євро та судовий збір в розмірі 10 930, 40 гривень.

Відповідачі не надали відзив на позовну заяву. Окрім цього, до суду відповідачами не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомили. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в їх відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін.

До суду надійшла заява від позивача про розгляд справи у його відсутності, зазначаючи, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Судом встановлено, що 1 лютого 2020 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 був укладений договір позики. За умовами вказаного договору ОСОБА_2 отримала від позивача в борг грошові кошти в сумі 50 000 доларів США та 11 300 Євро для потреб сім`ї та зобов`язалась повернути такі кошти до 1 вересня 2020 року /а.с.11/. Однак, станом на день подання до суду позову, а саме 27.10.2020 року, всіє суми коштів відповідачі не повернули.

Однією з засад цивільного законодавства України, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 3 ЦК України є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Ст. 14 ЦК України закріплює положення, відповідно до яких цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч .1-2 ст. 202 ЦК України).

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (абз.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Згідно частини 1 статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Наявність оригіналу розписки у ОСОБА_1 , як позикодавця, згідно з положеннями статті 545 ЦК України також підтверджує те, що зобов`язання з повернення позики відповідачами не виконано.

Такий висновок узгоджується з висновком, який Верховний Суд виклав у постановах у справі № 524/8813/17 від 15 травня 2019 року, у справі №308/4387/15-ц від 15 квітня 2019 року, та у справі № 372/3173/15-ц від 2 квітня 2020 року.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Суд приймає до уваги, що з розписки від 1 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 уклала договір позики з метою отримання грошових коштів на потреби та в інтересах сім`ї. ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 /підтвердженням чого є копія запису акта про укладення шлюбу №11 від 01.08.1983р. Косівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Косівському районі Івано-Франківській області/ тому суд вважає, що у відповідачів виник солідарний обов`язок щодо повернення грошових коштів за договором позики від 1 лютого 2020 року.

Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 30 червня 2020 року у справі 638/18231/15-ц.

З огляду на вказане, суд вважає, що у відповідачів виник солідарний обов`язок щодо повернення грошових коштів за договором позики від 1 лютого 2020 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики.

Такий висновок узгоджується з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постановах 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження і тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 526, 527, 610, 625, 1046, 1047, 1048-1050 ЦК України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , місце реєстрації якої: АДРЕСА_1 ), та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_3 , місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 ), заборгованість за невиконаним договору позики від 1 лютого 2020 року в сумі 41 000 (Сорок одна тисяча) доларів США та 11 300 (Одинадцять тисяч триста) Євро.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , місце реєстрації якої: АДРЕСА_1 ), та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_3 , місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 ), понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 930грн. 40коп. (Десять тисяч триста гривень, 40коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці І. В. Іщенко