Справа №488/4581/19 Головуючий суду першої інстанції Чернявська Я. А.
Провадження №22-ц/812/1915/21 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Лисенка П. П., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2021 року, ухвалене о 14 год 52 хв під головуванням судді Чернявської Я. А. у приміщенні суду у м.Миколаєві, повний текст якого складено 02 серпня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до суду зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Позивач вказував, що 20 червня 2018 року між сторонами укладено шлюб.

До укладення шлюбу у період з 18 грудня 2017 року по 20 березня 2018 року він систематично з особистих рахунків на сервісах «Яндекс Гроші» та «QIWI» перераховував на рахунок ОСОБА_3 у АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти на загальну суму 25 724,23 грн.

Сімейні стосунки та шлюбні відносини між сторонами не склалися. Шлюб станом на день подання позову не розірвано. Сторони проживають окремо.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 безпідставно отримала до укладення шлюбу вищевказані кошти, оскільки жодного договору між сторонами не укладалося, позивач просив стягнути з відповідача 25 724,23 грн.

ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на те, що позивач з власної волі перераховував їй вказані кошти для організації їх майбутнього спільного проживання, а тому підстави для їх повернення відсутні.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що є недоведеним факт безпідставного набуття ОСОБА_3 грошових коштів. Дії позивача щодо перерахування коштів суд розцінив як факт добровільного матеріального забезпечення правовідносин з відповідачем у майбутньому, а саме реєстрації шлюбу, набуття прав та обов`язків подружжя, що виключає правові підстави для задоволення позовних вимог у порядку статті 1212 ЦК України.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач посилався на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та наявним у ній доказам.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі познайомилися через мережу Інтернет у червні 2017 року.

Сторонами не заперечується факт, що з вересня по грудень 2017 року позивач перебував у м.Миколаєві, куди прибув для зустрічі з відповідачем.

Після виїзду з території України у період з 18 грудня 2017 року по 20 березня 2018 року ОСОБА_1 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 25 724,23 грн, що відповідачем не заперечувалося.

Згідно з поясненнями відповідача вказані кошти перераховувалися у період підготовки до укладання шлюбу і витрачалися нею тільки після погодження з позивачем.

16 квітня 2018 року ОСОБА_5 склала до компетентних органів заяву, в якій надала дозвіл та не заперечувала проти перебування на території України з 16 квітня до 14 липня 2018 року громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , а також повідомила, що бере на себе всі витрати, пов`язані з його тимчасовим проживанням в Україні та гарантувала матеріальне забезпечення не нижче прожиткового мінімуму на території України на весь час його перебування, а також оплату інших фінансових витрат, у тому числі у разі необхідності зобов`язувалася фінансувати заходи, пов`язані з його лікуванням та відправленням у країну постійного проживання. Мета перебування відвідування знайомих.

20 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб у м.Миколаєві.

28 жовтня 2018 року ОСОБА_3 уклала договір оренди житлового приміщення у м.Миколаєві строком на шість місяців, в якому зазначила, що разом з нею буде проживати ОСОБА_1

17 грудня 2018 року ОСОБА_1 було отримано посвідку на тимчасове проживання в Україні строком до 21 листопада 2019 року.

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 було зареєстровано за місцем проживання відповідача по АДРЕСА_1 .

27 березня 2019 року ОСОБА_3 укладено новий договір оренди квартири у м.Миколаєві строком на 12 місяців.

10 червня 2019 року ОСОБА_1 отримано у Миколаївському управлінні ГУ ДФС у Миколаївській області картку платника податків.

13 вересня 2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_3 лист із вимогою про повернення коштів в сумі 25 724,23 грн, перерахованих на її ім`я у період з 18.12.2017 по 20.03.2018 .

На підтвердження самостійної оплати витрат під час перебування на території України протягом 2017-2018 років позивачем надано довідки платіжних сервісів та банку.

Відповідачем на підтвердження факту наявності в неї доходу у вказаний період надано банківські звіти по рахунку, акти виконаних робіт та довідка з податкової інспекції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до вимог статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Приписи статті 1212 ЦК України передбачають, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають відшкодуванню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Вказане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.08.2021 у справі №185/446/18.

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів з ОСОБА_3 у сумі 25 724,23 грн.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , проте помилився щодо мотивів такої відмови. Враховуючи вказане, оскаржуване рішення суду належить змінити у мотивувальній частині.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення позову є хибними, оскільки вони протирічать вимогам законодавства та встановленим обставинам справи. Вони не впливають на правильність висновку суду про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді П. П. Лисенко

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.