РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/2864/20

Провадження № 22-ц/4815/373/21

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та видачі ключів від замків,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та видачі ключів від замків.

В обґрунтування позову вказує те, що з 13 вересня 2018 року відповідно до договору дарування у її власності знаходиться Ѕ частки квартири, що знаходить за адресою АДРЕСА_1 . Співвласником даної квартири є ОСОБА_2 , якій належить інша Ѕ частки. Протягом 2019 року у приміщенні квартири проводились ремонтні роботи, після яких мала намір там здійснювати адвокатську діяльність, проте 14.02.2020 року вона прийшла до квартири та виявила, що вхідні двері та замки до неї змінені. Нею було викликано патрульну поліцію та написано заяву про самоуправство ОСОБА_2 .

Також вказує, що ОСОБА_2 було без її згоди зайнято більшу кімнату, яка має 12 м. кв., а їй відведено 9 м. кв., що є неправомірним, тим самим порушено її, ОСОБА_1 , право власності як співвласника.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, не маючи ключів від приміщення, апелянтом в повній мірі не реалізується право розпорядження своїм майном.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 самоусунулась від виконання покладеного на неї, як на співвласника, обов`язку зокрема брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. З кінця літа 2019 року жодної участі в утриманні, збереженні спільного майна, оплаті комунальних послуг не бере, до квартири АДРЕСА_2 не приходить, адвокатську діяльність, яку взагалі припинила з 04 травня 2020 року, у ній ніколи і не здійснювала.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, на підставі договору дарування від 13.09.2018 року позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частки кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.09.2018 року № 137692845.

Згідно договору купівлі-продажу від 13.09.2018 року відповідач ОСОБА_2 є співвласником Ѕ частки кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2019 року № 195411274 (а.с. 10).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 316 - 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, такої згоди між співвласниками немає.

Придбана сторонами спірна квартира мала ними використовуватись як офіс для здійснення адвокатської діяльності.

ОСОБА_1 стверджує, що не має доступу до спірної квартири, в зв`язку з чим звернулась до суду з позовом в даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує не тільки цей спір.

В попередньому спорі, Рішенням Рівненського міського суду від 09 листопада 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування вартості ремонту та утримання спірної квартири було стягнуто 19985,46 гривень, а також між ними встановлено порядок користування кв. АДРЕСА_2 .

Ні в ході розгляду, ні в стадії виконання згаданого рішення суду, оскільки встановлювався порядок користування квартирою між сторонами, питання про передачу ключів від квартири, співвласниці ОСОБА_1 не вирішувався.

Відмовляючи в задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не було встановлено, порушення діями відповідача права позивача на проживання та користування спірною квартирою, тому суд вважав, що заявлені позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами і не підлягають до задоволення.

Крім того зазначав, що належним способом захисту порушених прав позивача у даному випадку буде припинення дій, які порушують її права, відновлення становища, що існувало до порушення - відновлення порушеного права.

Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, ст.4, 13 ЦПК України, використовуючи своє право на звернення до суду та принцип диспозитивності ОСОБА_1 звернулась до суду та сама розпорядилась своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, виклавши позовні вимоги таким чином, як вважала необхідним та достатнім для захисту свого права, яке вважає порушеним.

Вважаючи обраний спосіб захисту порушеного права неефективним, місцевий суд в рішенні щодо позивачки міг обрати такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Однак, вважаючи недоведеним чинення відповідачкою перешкод в користуванні спірною квартирою позивачці, місцевий суд в той же час вдається до визначення, в який спосіб не порушене право має захищати позивачка. Такі висновки місцевого суду суперечать один одному.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

Обставина неможливості доступу ОСОБА_1 до спірної квартири в даній справі на час її розгляду є фактом, якому кожна сторона дає своє тлумачення. Як вбачається з мотивації наведеної в оскаржуваному рішенні, винуватою в цьому особою фактично визнано саме позивачку, оскільки вона не отримала відправлений відповідачкою їй ключ від вхідних дверей спірної квартири.

24 січня 2020 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 надсилала повідомлення про необхідність отримання дублікату ключа від вхідних дверей. (а.с. 66-68,73).

Неотримання згаданого відправлення ОСОБА_1 пояснила тим, що в телефонному режимі на пошті вияснила, що ОСОБА_2 надіслала їй подарунок, а враховуючи їх неприязні відносини вона не потребувала від неї подарунків. Крім того зазначає, що вхідні двері мають два замки, а не один. Тобто мало бути надіслано як мінімум два ключі.

Формальне надсилання ОСОБА_2 один раз (протягом майже двох років спору) ключа ОСОБА_1 не спростовує чинення нею перешкод позивачці в доступі та користуванні спірною квартирою. Відповідачка за наявності доброї волі до вирішення спору, за вказаний період мала достатньо часу та можливостей передати ключі від вхідних дверей спірної квартири позивачці, однак цього не зробила.

На пропозицію колегії суддів оголосити перерву для передачі ОСОБА_1 ключів від вхідних дверей, ОСОБА_2 відмовилась. Ця обставина вказує на зацікавленість відповідачки у тому, що вона спростовує, а саме - чинення перешкод в користуванні спірною квартирою для позивачки.

Посилаючись на наведені в рішенні норми цивільного законодавства та мотивуючи відмову в позові, місцевий суд зазначав, що дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства.

Слід зазначити, що такий висновок в повній мірі стосується і обох співвласників.

Тобто, ОСОБА_2 здійснюючи ремонт в спільній квартирі та замінюючи вхідні двері і замки, як фактичний єдиний користувач спірної квартири, не забезпечивши реальну передачу ключів ОСОБА_1 та її доступ до цієї квартири, враховуючи їх неприязнені стосунки, чого не заперечують обоє, поставила позивачку в залежність від свого волевиявлення, щодо користування спільним майном, що й потягнуло за собою виникнення необов`язкового судового спору.

Колегія суддів вважає, що цивільний процес не місце вияснення неприязних стосунків між бувшими колегами адвокатами, які апріорі мають знати закон та поважати його, а також права один одного, як співвласників спірної квартири.

Отже, місцевий суд виниклий спір між сторонами не вирішив, а відмова в позові унеможливлює реалізацію позивачкою своїх прав співвласника квартири взагалі, тому ОСОБА_1 обґрунтовано звернулась до суду за захистом свого порушеного права співвласника спірної квартири, яке й підлягає захисту в спосіб обраний нею.

За таких обставин, місцевий суд вирішуючи спір, порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в виді сплаченого судового збору ОСОБА_1 (1680+2522,4) = 4202,4 грн., підлягають стягненню з ОСОБА_2 ..

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та видачі ключів від замків задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечити вільний вхід/вихід і її перебування в цьому приміщенні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4202,40 грн. (чотири тисячі двісті дві гривні, сорок копійок)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 жовтня 2021 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків