Справа № 154/3356/19 Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А.
Провадження № 22-ц/802/1215/21 Категорія: 44 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Данилюк В. А., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

представників відповідачів - Пантік О. Ф., Жилко З. В. ,

представника третьої особи - Букала Я. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Волинській області, Державної казначейської служби України, Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство юстиції України, про відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 , відповідачів Управління Держпраці у Волинській області, Державної казначейської служби України на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 17 жовтня 2018 року інспектором праці Управління Держпраці у Волинській області у присутності старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 3 Управління захисту економіки у Волинській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України здійснено спробу проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з питань додержання законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин.

Позивач зазначав, що 17 жовтня 2018 року вказаним інспектором праці складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування. Постановою Управління Держпраці у Волинській області від 13 листопада 2018 року № ВЛ 742/403/НП/СПТД-ФС на підставі акта від 17 жовтня 2018 року на нього, як на ФОП, було накладено штраф у розмірі 372 300 грн. На виконання цієї постанови вживались заходи, що полягали у накладеннях арешту на майно та активи ФОП. Оскільки із вказаною постановою він не погодився, тому оскаржив її до суду та рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року, яке набрало законної сили 23 квітня 2019 року, у справі № 140/2571/18 цю постанову визнано протиправною та скасовано.

Також вказував, що внаслідок незаконного прийняття постанови від 13 листопада 2018 року про накладення штрафу у розмірі 372 300 грн, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, порушенні звичного гармонійного стилю життя та необхідності пристосовуватися до нових, погіршених умов існування, притягнення до фінансової відповідальності призвело до інтенсивного душевного потрясіння.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди та стягнути з Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України Волинської області 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому органом державної влади, а також понесені по справі судові витрати.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Управління Держпраці у Волинській області на користь ОСОБА_2 1 800 грн судового збору та 18 207 грн витрат, пов`язаних із проведенням експертизи.

В апеляційній скарзі відповідач Управління Держпраці у Волинській області, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване рішення суду в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким здійснити новий розподіл судових витрат у рівних частинах, стягнувши з Управління Держпраці у Волинській області на користь позивача ОСОБА_2 четверту частину таких витрат, а саме 4 551 грн 75 коп витрат, пов`язаних із проведенням експертизи та 450 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Крім того, відповідач ДКС України також подала апеляційну скаргу на ухвалене у цій справі рішення суду та вважаючи його незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати в частині стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відповідач Управління Держпраці у Волинській області просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників відповідачів та представника третьої особи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідача Державної казначейської служби України, позивача ОСОБА_2 до задоволення не підлягають, апеляційна скарга відповідача Управління Держпраці у Волинській області підлягає до задоволення частково, а рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення та залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів..

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Управління Держпраці у Волинській області від 13 листопада 2018 № ВЛ 742/403/НП/СПТД-ФС позивача ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за створення перешкод у проведенні перевірки з питань виявлення порушень - фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 372 300 грн (а.с.16-17, том 1).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року, яке набрало законної сили 23 квітня 2019 року, позов ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Волинській області про визнання дій протиправними та скасування постанови задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Волинській області від 13 листопада 2018 року № ВЛ 742/403/НП/СПТД-ФС (а.с.18-31, том 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 свої вимоги мотивував тим, що внаслідок незаконного прийняття постанови від 13 листопада 2018 року про накладення штрафу у розмірі 372 300 грн, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, порушенні звичного гармонійного стилю життя та необхідності пристосовуватися до нових, погіршених умов існування, притягнення до фінансової відповідальності призвело до інтенсивного душевного потрясіння.

Так на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди за клопотанням позивача у цій справі ухвалою суду від 21 серпня 2020 року була призначена судово-психологічна експертиза (а.с.253, том 1).

З висновку експертизи № 33/к від 04 грудня 2020 року слідує, що неочікуваною та психотравмуючою стала ситуація для ОСОБА_2 внаслідок прийняття Управлінням Держпраці у Волинській області постанови від 13 листопада 2018 року № ВЛ 742/403/НП/СПТД-ФС, експерт прийшов до висновку про втрату ОСОБА_2 нормальних життєвих зв`язків, глибину та тривалість індивідуальних психофізіологічних порушень спричинених йому, аж до загострень. Для ОСОБА_2 зазначена ситуація стала психотравмуючим фактором пролонгованої дії по теперішній час і безперечно має стресовий вплив. Стресовий вплив здійснюється внаслідок його постійних переживань, що викликані глибоким психологічним сприйняття ситуації, яка виникла. Матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_2 , становить 137 920 грн (а.с.9-12, том 2).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу державної влади або органу місцевого самоврядування, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Підставою для відшкодування шкоди є незаконне рішення посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення штрафу, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 1174 ЦК України.

Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок винесення відповідачем Управлінням Держпраці у Волинській області постанови про накладення на позивача ОСОБА_2 штрафу, яка в подальшому скасована судом як протиправна, останньому була завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з притягненням його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, в порушенні нормальних життєвих зв`язків, що також підтверджується висновком судово-психологічної експертизи. При цьому, врахувавши положення ст. 110 ЦПК України, суд першої інстанції відхилив висновок експерта в частині розміру заподіяння моральної шкоди та при визначенні розміру компенсації моральної шкоди виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, у зв`язку з чим дійшов висновку, що як заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 180 000 грн, так і визначений експертом розмір в 137 920 грн, є необґрунтованим та завищеним, і обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в 5 000 грн, який підлягає стягненню з держави України через органи казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України, що узгоджується з правовим висновком, який викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги твердження представника ДКС України про те, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів ДКС України, а також що остання не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, оскільки виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється ДКС України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень. Держава Україна, яка є відповідачем у цій справі, бере участь у справі через відповідний орган - Державну казначейську службу України, а остання відповідно до п. 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг позивача ОСОБА_2 та відповідача ДКС України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим його у цій частині необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційних скарг як позивача ОСОБА_2 так і відповідача ДКС України про те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням як вважає позивач нового рішення про повне задоволення його позову, та як вважає відповідач про відмову у задоволенні позову, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наведеними висновками суду першої інстанції та встановленими у цій справі обставинами.

Покликання позивача та відповідача в апеляційних скаргах на невідповідність рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є їх власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення у цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду в частині розподілу судових витрат.

Позивач ОСОБА_2 на час подання позовної заяви був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», однак незважаючи на це, останній сплатив судовий збір у розмірі 1 800 грн, що підтверджується квитанціями №№ 62, 63 від 12 листопада 2019 року (а.с.1, том 1). Ухвалюючи рішення у цій справі та розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції на це уваги не звернув та помилково поклав обов`язок на Управління Держпраці у Волинській області відшкодувати позивачу ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір.

На даний час позивач відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір» не позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про повернення судового збору, як фактично помилково сплаченого, оскільки на час подання позовної заяви він був звільнений від його сплати.

Крім того, суд стягнув з Управління Держпраці у Волинській області на користь ОСОБА_2 18 207 грн витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, що не узгоджується із наведеними вище нормами матеріального права та висновками суду щодо обов`язку саме держави відшкодувати фізичній або юридичній особі шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, а також не врахував того, що такі витрати стягуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 131 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, обов`язок відшкодувати понесені позивачем витрати за проведення судово-психологічної експертизи пропорційно розміру задоволених позовних вимог лежить саме на державі.

Позивачем за проведення судово-психологічної експертизи було сплачено 18 207 грн, що підтверджується копією квитанції № 77 від 07 жовтня 2020 року (а.с.7, том 2). Розмір задоволених судом позовних вимог становить 5 000 грн, що становить 2,78 % від ціни позову (180 000 грн), заявленого ОСОБА_2 . Отже, з держави на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає до стягнення 506 грн 15 коп. витрат, пов`язаних із проведенням судово-психологічної експертизи, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача Управління Держпраці у Волинській області підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат з підстав, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким здійснити новий розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідача Державної казначейської служби України, позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Управління Держпраці у Волинській області задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 липня 2021 року у цій справі в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 506 (п`ятсот шість) гривень 15 копійок витрат, пов`язаних із проведенням судово-психологічної експертизи.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: