ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 622/154/21

провадження №22-ц/818/4388/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод»

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні працівника, стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Золочівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 року

у складі судді Квітка О.О., -

в с т а н о в и в:

05 лютого 2021 року ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод», у якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 53621,50 грн з компенсацією втраченої її частини у зв`язку з інфляцією за період з 13.11.2018 по день ухвалення судового рішення, середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з дня її звільнення по день ухвалення судового рішення, а також - 1000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 53621, 50 грн., за вирахуванням обов`язкових платежів, внесків та зборів, моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішення Золочівського районного суду Харківської області від 12 липня 2021 року з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь держави стягнуто 3178 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника з врахуванням її компенсації витраченої частини у зв`язку з інфляцією та стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення по день ухвалення судового рішення, та ухвалити нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення у вказаній частині,

Зазначає, що за клопотанням позивача ухвалою суду у відповідача витребувалися такі докази довідку про роботу ОСОБА_1 в ПрАТ «Харківський коксовий завод», довідку про середній заробіток ОСОБА_1 , довідку про розмір заборгованості х виплати заробітної плати з нарахованою компенсацією втраченої її частини у зв`язку з інфляцією за період з 13.11.2018 року по 03.03.2021 року. Відповідач не виконав вимогу суду, у судові засідання не з`являвся. Проте, суд першої інстанції не застосував до відповідача заходи процесуального примусу, не притягнув винних осіб до відповідальності, не зажадав від них виконання обов`язку подати витребувані судом докази, так як без них неможливо було вирішити справу.

Посилається на те, що суд визнав, що відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України, у зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки. Позивачем було надано довідку про свої доходи від податкової інспекції, від пенсійного фонду та від банку, де відповідач перераховував на її картковий рахунок нараховану заробітну плату, а суд безпідставно та незаконно відмовив у стягненні втраченої частини заробітку у зв`язку з інфляцією та у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

З апеляційної скарги убачається, що рішення Золочівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 рокуоскаржується апелянтом в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втраченої частини заробітної плати у зв`язку з інфляцією та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення по день ухвалення судового рішення.

В іншій частині рішення суду учасниками справи не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б містили розрахунок середнього заробітку за весь час затримки та втраченої частини заробітної плати у зв`язку з інфляцією або ж даних, на яких міг обґрунтувати свій розрахунок суд (даних про середньоденний (годинний) заробіток, число робочих днів/годин). Тому суд відмовив в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Харківський коксовий завод» на підставі наказу № 196-к від 07.11.2005 року позивач з 09.11.2005, була звільнена 13.11.2018 за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України через невиконання роботодавцем умов колективного договору на підставі наказу № 201-к від 13.11.2018 року (а.с.7-8).

Заборгованість відповідача ПАТ «Харківський коксовий завод» перед позивачем складає за вересень 7252,71, жовтень 4746,67 гривень, на підтвердження чого позивачем було надано розрахунковий лист за листопад 2018 року (а.с. 9).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримала з ПРАТ «Харківський коксовий завод» за 3 квартал 2018 року 28474,87 грн., за 4 квартал 60675,93 грн., а всього 89150,80 грн. (а.с. 16).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 мотивувала вимоги, тим що вона перебувала у трудових відносинах із ПрАТ «Харківський коксовий завод» з 09.11.2005 по 13.11.2018, займаючи посаду кабінника-кантівника коксового цеху. Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована за період з вересня 2018 року по листопад 2018, але не виплачена заробітна плата. Відповідач на її неодноразові звернення довідку про роботу та розмір заборгованості з виплати заробітної плати їй не надав. Згідно із її розрахунку відповідач має заборгованість по заробітній платі з компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з інфляцією та по виплаті середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, починаючи з дня її звільнення по день ухвалення судового рішення,

Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови проведення підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 227/5138/18 (провадження № 61-14162св19), прийнятій у справі з подібними правовідносинами.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі позивачем надано розрахунковий лист за листопад 2018 року, згідно з яким заборгованість відповідача ПАТ «Харківський коксовий завод» перед позивачем складає за вересень 7252,71 грн., жовтень 4746,67 гривень, що разом з нарахованими при звільнені сумами складає 45 225,63 грн. (з урахуванням утримань).

Із поточної виписки за контрактом АТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 12.04.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 є клієнтом Філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Харкові з обслуговування банківської зарплатної картки. В період із 12.11.2018 по 05.12.2018 на рахунок ОСОБА_1 було зараховано заробітну плату: за вересень 2018 року 2105,63+2465,92+4786,79=9358,34 грн; за жовтень 2018 року 2230,93 грн; за листопад 2018 року 819,51+409,76+409,73=1 639 грн. Вказані виплати здійснювалися у січні-лютому 2019 року (а.с. 36-37).

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним, що в день звільнення з позивачем не був здійснений остаточний розрахунок, відповідачем не надано доказів погашення заборгованості по заробітній платі станом на час розгляду справи.

У зв`язку з тим, що рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 53621,50 грн не оскаржується, колегія суддів не ставить під сумнів вірність розрахунку розміру вказаної заборгованості, який здійснений судом першої інстанції.

Що стосується позовної вимоги про стягнення інфляційних втрати та середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні,.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою:

ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де

ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення;

ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення;

ІІ3 індекс інфляції за третій місяць прострочення;

<...>

ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Враховуючи суму заборгованості за кожний місяць нарахування, періоди прострочення та сукупний індекс інфляції за період невиплати заборгованості аз заробітної плати за період часу з 13.11.2018 року по 22.04.2021 року, що складає - 116.31, інфляційні втрати складають загальну суму 8 745, 59 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не виконав вимоги чинного законодавства та у день звільнення не здійснив відповідні виплати, внаслідок чого позивач має право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки.

Відповідач не надав суду першої інстанції доказів на підтвердження факту здійснення розрахунку з позивачем за нараховану, але не виплачену заробітну плату за час затримки.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Установивши при розгляді справи що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року за клопотанням позивача у ПрАТ «Харківський коксовий завод» були витребувані наступні докази:

- довідку про роботу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

-довідку про середній заробіток ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

-довідку про розмір заборгованості Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» з виплати заробітної плати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з нарахованою компенсацією втраченої її частини у зв`язку з інфляцією за період з 13.11.2018 по 22.04.2021.

Вказана ухвала для виконання направлялася на юридичну адресу ПрАТ «Харківський коксовий завод» - м. Харків, Гімназійна Набережна, № 24, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до повернутих відділенням поштового зв`язку поштових конвертів, відправлення не вручене через відсутність адресату за вказаною адресою.

Аналогічна ухвала була постановлена також судом першої інстанції 08.02.2021 року. Проте, копія ухвали про витребування доказів була повернута до суду без вручення у зв`язку із відсутністю за адресою реєстрації юридичної особи.

За таких обставин, враховуючи, що через невиконання відповідачем вимог суду про надання витребуваних доказів в матеріалах справи відсутні дані, з яких можливо обчислити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з працівником при звільненні та інфляційних втрат, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку у розмірі, що дорівнює сумі заборгованості по заробітній платі станом на день звільнення.

При цьому суд застосовує до даних правовідносин правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та при визначенні суми середнього заробітку та компенсації втраченої частини заробітної плати у зв`язку з інфляцією враховує: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку у розмірі 53621,50 грн та компенсації втраченої частини заробітної плати у зв`язку з інфляцією за період часу з 13.11.2018 по 22.04.2021 в сумі 8 745, 59 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з інфляцією з ухваленням нового про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141, п.п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадках скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано рішення у вищезазначеній частині, то додаткове рішення від 12 липня 2021 року, яке є невід`ємною частиною оскаржуваного рішення підлягає зміні в частині розподілу судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, оскільки суд першої інстанції прийшов до невірного висновку щодо стягнення судового збору у розмірі 3178 грн.

З урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі до сплати з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 067,88 грн (майнові вимоги: 53621,50 + 53621,50 + 8 745, 59 = 115988,59 грн., тобто 1159, 88 грн + немайнові вимоги- 908,00 грн.) за розгляд справи у суді першої інстанції та у розмірі 935,50 грн. (53621,50 грн + 8 745, 59 = 62367,09 грн - вартість оскаржуваної частини рішення) за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.2 ч.1 ст.374, ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2021 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з інфляцією скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» (Код 2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з інфляцією за період часу з 13.11.2018 року по 22.04.2021 року в сумі 8 745 (вісім тисяч сімсот сорок п`ять) грн. 59 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» (Код 2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за період затримки розрахунку у сумі 53 621 (п`ятдесят три тисячі шістсот двадцять одну) грн 50 коп.

Додаткове рішення Золочівського районного суду Харківської області від 12 липня 2021 року змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» у дохід держави судовий збір в розмірі 2067 (дві тисячі шістдесят сім) грн 88 коп за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» (Код 2) на користь держави судовий збір у розмірі 935 (дев`ятсот тридцять п`ять) грн 50 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова