ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 вересня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1206/21

Головуючий у першій інстанції Олещенко В. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1343/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Новобілоуська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області,

треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2021 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного рішення 30.07.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання правового статусу об`єкта нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання правового статусу об`єкта нерухомого майна. В обґрунтування позову посилався на те, що позивач проживає у житловому приміщенні, в якому відсутні кухня, ванна кімната (душова), туалет (або суміщений санвузол), комора чи вбудована шафа, житлове приміщення не обладнане водопроводом та каналізацією. Житлове приміщення вважається квартирою що унеможливлює добудову позивачем на прилеглій земельній ділянці відсутніх допоміжних приміщень (кухня, туалет та ін.) та базової інфраструктури (колодязь, вигрібна яма та ін.), оскільки згідно ст. 121 ЗК України виділення земельної ділянки біля квартири не дозволяється, на відміну від садибного будинку (присадибна ділянка).

Отже, житлове приміщення безпідставно значиться квартирою, у зв`язку з чим позивач звернувся до Новобілоуської сільської ради з проханням прийняти рішення про визнання житлового приміщення, в якому він проживає, садибним будинком, проте у задоволенні його прохання було відмовлено з посиланням на те, що вирішення зазначеного питання не належить до їх повноважень.

Позивач вважає, що враховуючи те, що у технічному паспорті на житлове приміщення позивача, в порушення вимог ч. 1 ст. 382 ЦК України, неправильно визначено тип об`єкта нерухомого майна та враховуючи факт відсутності у зазначеному приміщенні кухні, ванної кімнати (душової), туалету (або суміщеного санвузла), комори чи вбудованої шафи, а також відсутності водопостачання і каналізації, житлове приміщення позивача не можна вважати квартирою. У зв`язку з відсутністю технічної документації на будинок АДРЕСА_1 та враховуючи, що у технічному паспорті на житлове приміщення позивача невірно визначено тип об`єкта нерухомого майна позивач вважає, що за ознаками житлове приміщення, в якому він проживає, є садибним будинком.

У позові ОСОБА_1 просить визнати житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 садибним будинком.

Рішенням Чернігівського районного суду від 28.07.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що будинок, в якому проживає позивач є багатоквартирним житловим будинком, належна позивачу квартира, є частиною багатоквартирного житлового будинку. До компетенції суду не належить зміна статусу житлового приміщення, крім того, чинним законодавством не передбачено визнання квартири у багатоквартирному житлового будинку будинком садибного типу, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 28.07.2021, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, та фактичним обставинам справи.

Заявник у скарзі посилається, що судом неправильно встановлено кількість квартир у зазначеному будинку, при цьому посилається на копії витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Крім того, суд неправильно визначив термін «багатоквартирний житловий будинок», посилаючись на абз. 1 п.п. 2.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, оскільки в ній відсутнє визначення вказаного терміну.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог зазначивши, що до компетенції суду не належить зміна статусу житлового приміщення та те, що законодавством не передбачено визнання квартири у багатоквартирному житловому будинку будинком садибного типу, проте позивач просив суд визнати житлове приміщення садибним будинком, а не змінити правовий статус житлового приміщення визнавши квартиру у багатоквартирному житловому будинку будинком садибного типу.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав квартира АДРЕСА_3 по 1/2 належить позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12, 13).

Співвласниками квартири АДРЕСА_4 в цьому будинку є треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.14).

Співвласниками квартири АДРЕСА_5 є треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 19).

Згідно інформації Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, будинок АДРЕСА_1 є одноповерховим багатоквартирним будинком та має шість квартир, які перебувають у приватній власності, з окремими виходами на земельну ділянку. На багатоквартирний житловий будинок відсутня технічна документація. (а.с. 27).

З листа Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області № 03-08/535 від 23.07.2021 вбачається, що технічна документація на житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у Новобілоуської сільської ради відсутня. Житлове приміщення на балансі сільської ради не перебуває, всі квартири перебувають у приватній власності. За інформацією Хмільницького старостинського округу згідно погосподарських книг старостинського округу будинок складається з шести квартир за АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , які мають окремі виходи. Зазначений житловий будинок є одноповерховим (а.с. 56).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що будинок, в якому проживає позивач є багатоквартирним житловим будинком, належна позивачу квартира, є частиною багатоквартирного житлового будинку та що до компетенції суду не належить зміна статусу житлового приміщення, крім того, чинним законодавством не передбачено визнання квартири у багатоквартирному житлового будинку будинком садибного типу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Пунктом 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127 визначено, що будинок квартирного типу - це дво- або багатоквартирний житловий будинок, у якому квартири є окремими об`єктами нерухомого майна. Будинки квартирного типу можуть бути одноповерховими та багатоповерховими.

За змістом пунктів 1, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно з пунктом 1 частини першої та частини другої статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у зазначеній редакції, співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджена Наказом Держбуду України №127 від 24.05.2001, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року № 582/5773 містить визначення, а саме:

будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень. Будинки садибного типу належать, як правило, до малоповерхової забудови;

житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законами, іншими нормативно-правовими актами та нормативними документами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно з ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Згідно ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що будинок, в якому проживає позивач є багатоквартирним житловим будинком та належна позивачу квартира є частиною багатоквартирного житлового будинку, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову зазначивши при цьому, що до компетенції суду не належить зміна статусу житлового приміщення, крім того, чинним законодавством не передбачено визнання квартири у багатоквартирному житлового будинку будинком садибного типу.

Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Статтею 8 ЖК Української РСР встановлено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу (виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

З врахуванням викладеного вище, слід дійти висновку, що житлове законодавство передбачає можливість переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі (ст. 8 ЖК), переведення у жилі будинки садових і дачних будинків (ст. 8-1 ЖК).

Таким чином, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи суд вийшов за межі позовних вимог зазначивши, що до компетенції суду не належить зміна статусу житлового приміщення та те, що законодавством не передбачено визнання квартири у багатоквартирному житловому будинку будинком садибного типу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно встановлено кількість квартир у зазначеному будинку спростовуються інформацією наданою Новобілоуською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області, в якій зазначено, що будинок АДРЕСА_1 є одноповерховим багатоквартирним будинком та має шість квартир (а.с. 56). Крім того, відповідно до інформації наданої Новобілоуською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області від 20.08.2021 № 03-08/676 будь-яких даних щодо зміни кількості квартир за адресою АДРЕСА_1 до сільської ради не надходило (а.с. 72).

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом терміну «багатоквартирний житловий будинок», посилаючись на абз. 1 п.п. 2.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, оскільки такі твердження є довільним тлумаченням норм чинного законодавства заявником.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, суд правильно встановив дійсні обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування правильного судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2021.

Головуючий Судді: