Справа № 755/5528/21
Провадження № 2/755/3258/21
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

"16" квітня 2021 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва, Катющенко В.П., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, розподіл майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, розподіл майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю, яка 01 квітня 2021 року була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу можливість виправити недоліки в строк не більше ніж п`ять днів з дня отримання позивачем ухвали, про що у вказаний термін надати суду документальні підтвердження.

14 квітня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій просить суд: вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви представник позивача зазначає, що 11.03.2021 р., в межах розгляду позовної заяви про розподіл майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна, позивачем було отримано відзив відповідачки на позов, у якому вона не визнає права власності позивача на спірну квартиру та не бажає її ділити або компенсувати йому Ѕ частки її вартості. Вказаний позов за заявою позивача судом був залишений без розгляду. Позивач є єдиною власницею вказаної квартири, отже може розпорядитися нею на власний розсуд, що зумовлює необхідність збереження предмету спору. Забезпечення спору шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартири не завдасть шкоди інтересам відповідачки, оскільки не впливає на її право власності на іншу половину квартири та на можливість користування і володіння належним їй майном, а лише унеможливить відчуження частки, що належить позивачу, що, на думку представника позивача, свідчить про адекватність та співмірність заявленого способу забезпечення позову та відповідає розміру заявлених позовних вимог. У разі відчуження відповідачкою квартири буде відсутній предмет спору, що стане перешкоду для виконання судового рішення.

Суддя, вивчивши доводи поданої заяви та матеріали справи, доходить наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Статтею 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ч. 3 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із наведеного випливає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд:

-встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

-визначити квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00);

-усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою, що за адресою: АДРЕСА_1 шляхом примусового вселення;

-стягнути з Відповідачки на користь Позивача судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що приблизно з вересня 2004 року сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбних стосунків у них народилася донька - ОСОБА_4 . Проживаючи з батьками відповідачки, позивач разом з братом, ОСОБА_5 , робив ремонт у квартирі, сторони спільно вкладали гроші у ремонтні роботи, купували меблі для себе та дитини, облаштовували кухонну кімнату. Сторони працювали та спільно робили внески до сімейного бюджету і згодом вирішили придбати квартиру у ЖК «Комфорт Таун», шляхом інвестування у будівництво. 26.11.2012 р. між ОСОБА_3 та ТОВ «КУА «ВАЛПРИМ» був укладений договір купівлі-продажу облігацій, як перший етап інвестування. Мати позивача, ОСОБА_6 , вирішила допомогти та надала частину грошових коштів для першого внеску, а в подальшому приймала активну участь в допомозі по оплаті щомісячних внесків за житло та інше майно, регулярно надсилала безоплатну фінансову допомогу сину з Італії, де проживає з 2004 року. 22.03.2013 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. 03.07.2013 р. між ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах сім`ї, за згодою чоловіка, ОСОБА_1 , та ТОВ «КУА «ВАЛПРИМ» був укладений договір-купівлі продажу квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони за кошти спільного бюджету оплатили ремонт квартири та її облаштування меблями. Документи на придбання квартири були оформлені на ОСОБА_3 , також на неї були оформлені особові рахунки. Відповідач не заперечував проти оформлення документів на дружину, оскільки проживав з нею з 2004 року, мав з нею спільну дитину та не мав наміру розлучатися, розраховував на подальше спільне життя. В підтвердження купівлі квартири у спільну сумісну власність відповідачкою була підписана заява до ТОВ «КУА «ВАЛПРИМ». У 2019 році стосунки подружжя зіпсувалися, дружина подала до суду позов про розірвання шлюбу, який був задоволений рішенням суду від 17.01.2020 р. Разом з дитиною відповідачка повернулася до квартири батьків. Шляхом усної домовленості, сторони дійшли згоди, що квартира залишиться у власності відповідачки для подальшого проживання з дочкою, та нею буде компенсовано чоловікові вартість частини квартири. Протягом тривалого часу відповідачки уникала прямої відповіді щодо строків вирішення майнового спору за попередньою домовленістю. У вересні 2020 року, прийшовши до свого помешкання, позивач виявив, що замки на дверях замінені, а доступ до квартири відсутній, після чого відповідачка припинила будь-які переговори щодо позасудового порядку вирішення майнового спору. Відповідачка вважає, що частина коштів за придбання квартири була внесена нею до шлюбу за рахунок особистих коштів, що не відповідає дійсності. Невизнання відповідачкою прав позивача на майно, відмова її від компенсації його частки грошовими коштами, вчинення перешкод у користуванні майном, є підставами для звернення позивача до суду з цим позовом.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.ст. 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в цивільному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Верховного суду України від 25.05.2016 року, прийнятій за результатами розгляду справи №6-605цс16, викладено правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

За матеріалами заяви убачається, що до заяви про забезпечення позову стороною заявника не долучено будь-яких належних доказів щодо вжиття відповідачкою заходів з метою відчуження спірної квартири з моменту розірвання шлюбу між подружжям і до часу звернення до суду з цим позовом, при цьому відповідачка проживає разом з малолітньою дитиною у спірній квартирі.

Таким чином суддя доходить висновку, що заявником не наведено обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину спірної квартири, впливатиме на ефективність захисту та унеможливить виконання ймовірного рішення суду про задоволення вимог позову про встановлення юридичного факту, розподіл майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю. До заяви про забезпечення позову заявником не долучено відповідних належних, допустимих та достовірних доказів, що дало б змогу суду пересвідчитися у тому, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

Виходячи із викладеного, вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із позовними вимогами, суддя дійшов висновку про необґрунтованість поданої заяви, а відтак заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 260, 353 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту, розподіл майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: