Справа № 144/245/20
Провадження № 22-ц/801/879/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 рокуСправа № 144/245/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Рибчинського В.П., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Германа О.С., в залі суду,

встановив:

У лютому 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву №б/н від 19 жовтня 2010 року, згідно з умовами якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 8 500 грн.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Зобов`язання за вказаним кредитним договором відповідач належним чином не виконує, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 15 грудня 2019 року становить 19 917,57 грн, яка складається з: 12 726,92 грн - заборгованості за тілом кредиту; 2 226,04 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 3 539,96 грн нарахованої пені; 500 грн - штраф (фіксована частина); 924,65 грн - штраф (процентна складова), які позивач звернувшись в суд з позовом просив стягнути з відповідача на його користь, а також просив стягнути судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, у анкеті-заяві відсутня домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, в анкеті-заяві від 19.10.2010 не зазначено базової процентної ставки на залишок заборгованості, строку дії картки, дату видачу кредитної картки, що не дає можливості визначити строку дії договору та належним чином здійснити розрахунок заборгованості по відсотках, при її наявності. Також у рішенні суду зазначено, що відповідачем від позивача фактично отримано кредитні кошти в сумі 51 188 грн, а повернуто банку 74 264 грн, відтак підстав для задоволення позову немає.

АТ КБ «ПриватБанк», не погодившись із вказаним рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що висновок суду першої інстанції, у якому зазначено про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, є невірним, оскільки відповідач особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що вказана анкета заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Разом із анкетою заявою 19.10.2010 відповідачем було підписано довідку про умови кредитування, а відтак сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Також у апеляційній скарзі містяться посилання на те, що договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, а тому зазначені обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а відтак у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом встановлено, що 19.10.2010 ОСОБА_1 підписав анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно інформації, викладеної в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, відповідно до якого отримав від позивача кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому було збільшено до 8 500 грн.

АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись в суд з позовом, надав анкету-заяву від 19.10.2010 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку» та довідку про умови кредитування, які підписані відповідачем, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 19.10.2010, виписку з особового рахунку, а також витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms.

Відповідно до наданої позивачем довідки про умови кредитування з використанням Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» тип картки - MasterCard Mass; тип кредитної лінії - відновлювальна; пільговий період (нарахування відсотків здійснюється за ставкою 0,01% річних) - до 55 днів; валюта картрахунку - UAH; базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів у році) 2,5 %; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітнім; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - (базова відсоткова ставка за договором)/30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) +1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць (нараховується один раз на місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсоткам 5 та більше днів при наявності прострочення на суму більше 50 грн); штраф при порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів - 500 грн +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Згідно з наданим банком розрахунком, ОСОБА_1 має заборгованість, розмір якої станом на 15 грудня 2019 року становить 19 917,57 грн, яка складається з: 12 726,92 грн - заборгованості за тілом кредиту; 2 226,04 грн - заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 3 539,96 грн пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина); 924,65 грн - штраф (процентна складова).

Підставою позову банком зазначено невиконання кредитних зобов`язань відповідачем, що пов`язані із отриманням останнім кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою та другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

З урахуванням встановлених у справі обставин та наведених норм права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в стягненні заборгованості з наступних підстав.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Так, у анкеті - заяві від 19 жовтня 2010 року процентна ставка, розмір та умови нарахування неустойки не зазначені.

Однак, у довідці про умови кредитування від 19 жовтня 2010 року, що міститься в матеріалах справи, зазначено: базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 2,5%; розмір щомісячних платежів від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів; пеню за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісію (а.с. 22).

На наявність вказаної довідки в матеріалах справи суд першої інстанції уваги не звернув.

Зазначена довідка підписана ОСОБА_1 , заперечень щодо її підписання відповідач не висловив.

Таким чином, посилання суду першої інстанції як на відмову в задоволенні позову на ту обставину, що відповідачем фактично отримано кошти в сумі 51 188 грн, а повернуто банку 74 264 грн, є безпідставними, оскільки вказаною вище довідкою, яка підписана ОСОБА_1 , передбачено нарахування базової відсоткової ставки за користування кредитом. Відтак, зарахування внесених відповідачем коштів на погашення тіла кредиту та в рахунок погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом, є правомірним, оскільки це відповідає умовам кредитування.

З огляду на викладене вище, обгрунтованими є вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення на його користь із відповідача заборгованості за тілом кредиту.

Однак, що стосується розміру заборгованості за тілом кредиту, яке підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк», то згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 19.10.2010, станом на 31.05.2015 заборгованість відповідача за тілом кредиту складає 8 494,38 грн, а згідно з розрахунком заборгованості станом на 30.09.2019, витрати клієнтом кредитних коштів за період з 01.06.2015 по 30.09.2019 складають 2 082,21 грн., отже загальний залишок заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту станом на 30.09.2019 складає 10 576,59 грн (8 494,38 грн + 2 082,21 грн), за період з 30.09.2019 по 15.12.2019 відсутні докази щодо витрат клієнтом кредитних коштів.

На вказані обставини щодо наявності підстав для зменшення заявленого у позові розміру заборгованості за тілом кредиту звернуто увагу і у письмових поясненнях ОСОБА_1 , долучених останнім до матеріалів справи.(а.с. 160)

Отже, стягненню з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 576,59 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача відсотків, які у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України встановлено за домовленістю сторін у розмірі 84,00 % від простроченої суми заборгованості, то суд звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, із наданого позивачем розрахунку слідує, що нарахування відсотків на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України в сумі 2 226,04 грн застосовується позивачем виходячи з процентної ставки в 84,00 % річних. Такий розмір відсоткової ставки не передбачено законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Щодо аргументів позивача про нарахування відсотків на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України на підставі умов договору, то колегія суддів виходить з наступного.

Анкета - заява (а.с. 10) та довідка про умови кредитування (а.с. 22) не містять умов щодо розміру процентів за прострочення повернення коштів, а матеріали справи не містять відомостей про погодження сторонами змін умов кредитування.

Також, матеріали справи не містять відомостей про ознайомлення відповідача із Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Щодо вимоги позивача про стягнення штрафів та пені, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Цивільно - правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно - правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15 та підтверджена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі №358/384/19 (провадження №61-2013св20).

Оскільки банком було одночасно заявлено вимоги до ОСОБА_1 як щодо пені, так і щодо штрафу (процентна складова) за одне й те саме порушення, а саме за несвоєчасність погашення останнім заборгованості, то задоволенню підлягають тільки вимоги про стягнення пені, які є обгрунтованими і розрахунок якої відповідачем не спростовано.

Таким чином, на користь АТ КБ «ПриватБанк» з відповідача слід також стягнути пеню у розмірі 3 539,96 грн.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача штрафу (фіксована частина), то у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити, з огляду на те, що вимога про стягнення штрафу (фіксована складова) в розмірі 500 грн не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов`язання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що банком не доведено існування між ним та відповідачем кредитних правовідносин, оскільки належним чином не дослідив надані банком докази щодо видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, що доведено відповідними розрахунками, наявності заборгованості за кредитом.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

Також слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Реалізація належних учаснику судового процесу процесуальних прав є його правом, яке він здійснює самостійно або через уповноваженого представника і ризик не вчинення процесуальних дій покладається на учасника судового процесу.

Відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції не подавав заяви про застосування строків позовної давності.

За вказаних обставин, колегія суддів не вправі застосувати позовну давність до вимог про стягнення штрафів та пені без заяви відповідача.

Підсумовуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат слід врахувати, що позивачем сплачено за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій 5 255 грн судового збору, а задоволено позовні вимоги лише на суму 14 116,55 грн, що становить 70,87 % від ціни позову.

Оскільки у справі, що розглядається, позов задоволено частково, тому в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог за подання позовної заяви 1 489,69 грн; за подання апеляційної скарги 2 234,53 грн, а всього 3 724,22 грн судових витрат.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 10 576,59 грн - заборгованість за тілом кредиту та 3 539,96 грн пеня, а всього 14 116,55 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 3 724,22 грн, з яких 1 489,69 грн - судовий збір за подання позовної заяви та 2 234,53 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: В. П. Рибчинський

С. Г. Копаничук