Справа № 344/2907/19
Провадження № 2/344/444/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

06 жовтня 2021 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретаря Максимів Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 08 травня 2014 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2018 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі відповідач за спільні їх кошти придбав у власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м. Дата реєстрації права власності за відповідачем 24 березня 2017 року. А отже дана квартира є спільною власністю подружжя. З огляду на що просить визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідач подав до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги заперечує, вказуючи, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що у них були в наявності спільні кошти в обсязі, достатньому для придбання 1/2 частини нерухомого майна. З 07.11.2010 року він не мав роботи, а тому і не перебував у трудових відносинах, що підтверджується даними записів його трудової книжки, за час перебування у шлюбі він також не перебував у трудових відносинах і за цивільно-правовими договорами не працював, послуг не надавав. 12.04.2013 року у нього була відкрита підприємницька діяльність, а 28.08.2014 року дана підприємницька діяльність була закрита, що підтверджується офіційною інформацією зі сайту Міністерства юстиції України. Перебуваючи у шлюбі, вони не мали таких доходів чи коштів, які б можна було використати для придбання нерухомості. Оскільки позивачка теж ніде не працювала, то в переважній більшості їх підтримували і допомагали їм батьки. Відповідач вказує на те, що він є тільки формальним (удаваним), а не реальним (дійсним) власником спірної квартири, про що добре відомо ОСОБА_1 .

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2021 року до участі у справі залучено ОСОБА_3 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В судове засідання позивачка не прибула, подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

В судове засідання відповідач не прибув, у матеріалах справи наявний його відзив на позов, відповідно до якого відповідач позовні вимоги заперечує.

Третя особа ОСОБА_3 не прибув у судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як слідує з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 08.05.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 566.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2018 року, шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітю дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_1 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.09.2018 року вбачається, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 загальною площею 45,1 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справпро право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Таким чином, враховуючи, що 1/2 частини спірної квартири АДРЕСА_1 , набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про поділ квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність за позивачкою та відповідачем по 1/4 частини квартири.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано належних доказів того, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 не за спільні кошти подружжя а, як стверджує відповідач, він є тільки формальним (удаваним), а не реальним (дійсним) власником спірної квартири.

Таким чином, наявні підстави для задоволення позову.

Питання розподілу судових витрат між сторонами вирішується відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує те, що судом було відстрочено позивачці сплату судового збору до ухвалення рішення суду, який фактично нею не сплачено. У зв`язку із чим, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 61, 69, 70, 71, 163 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати майно 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 45,1 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Здійснити поділ спільного сумісного майна квартири 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 45,1 кв.м., шляхом визнання права власності на 1/4 частину квартири за ОСОБА_1 та визнання права власності на 1/4 частки квартири за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 3000 грн. 00 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.