Справа №333/2315/20
Провадження №2/333/187/21
19 березня 2021 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Холода Р.С.,
за участю секретаря судового засідання Бобко О.В.,
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -
14.05.2020 року позовну заяву залишено без руху, оскільки її було подано з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України.
12.08.2020 року позивачем усунуті виявлені судом недоліки.
07.09.2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
Відзив на позов не надходив.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити.
Відповідачі повідомлені судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явились та не повідомили суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , 03.12.1977 рокусторони зареєстрували шлюб у Львівській сільській раді Бериславського району Херсонської області, про що зароблено актовий запис № 413.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якій позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя; суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, примиритися не бажають, в зв`язку з чим суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що є підставою для розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Враховуючи, що в судовому засіданні на підставі наданих суду доказів установлено, що спірну частину будинку та автомобіль, право власності на які оформлено на ім`я відповідача, було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов висновку про те, що це майно є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними.
Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Як роз`яснено у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.11.2007 року при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).
Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей ОСОБА_1 , 1978 р.н. та ОСОБА_4 , 1986 р.н., який є інвалідом дитинства від народження.
ОСОБА_4 , 1986 р.н. є інвалідом 3 групи з дитинства, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_6 , серія НОМЕР_7 , виданим довічно Пенсійним фондом України.
Крім того, у суду відсутні відомості, що ОСОБА_4 отримує соціальні виплати достатні для його фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зважаючи на доведеність під час судового розгляду існування обставин, що мають виключне значення та підлягають врахуванню під час поділу спільного майна подружжя, а саме наявності у сторін непрацездатного повнолітнього сина, знаходження його на утриманні у ОСОБА_2 , суд вважає за можливе відступити від рівності часток при поділі частини будинку, набутої під час шлюбу визнавши за позивачкою право власності на 22/60 частини у цьому будинку, а за відповідачем ОСОБА_1 право власності на 11/60 частину будинку.
При вирішенні позову в частині визнання договору купівлі продажу транспортного засобу недійним, визнання на нього права власності за ОСОБА_2 та виплати відповідачу 30 % вартості автомобіля, суд приймає до уваги наступне.
Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.
Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
Вказане узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у абз. 2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Крім того, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, зокрема добросовісність.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.
З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1статті 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 63 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісно власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.
Звертаючись до суду позивач зазначала, що спірний автомобіль було відчужено без її згоди, остання між тим не спростувала презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого із подружжя (ч. 2 ст. 65 СК) та в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) і не надала суду будь яких доказів того, що таке відчуження здійснено відповідачем саме проти її волі і не в інтересах сім`ї, що є її процесуальним обов`язком відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Однак, позивачем не надані суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірний автомобіль було реалізовано без її згоди особисто відповідачем та кошти витрачено не в інтересах сім`ї під час спільного їх проживання. Також не доведено, що відповідач ОСОБА_1 укладаючи договір купівлі-продажу спільного майна та ОСОБА_3 діяли недобросовісно.
Отже, оскільки вимогами законодавчих актів не встановлено підстав недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя та враховуючи, що договір про відчуження рухомого майна, який не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, було укладено в період шлюбу між сторонами, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля укладено в інтересах сім`ї за взаємною згодою подружжя, тому за таких підстав, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійним, визнання на нього права власності за ОСОБА_2 та виплати відповідачу 30 % вартості автомобіля задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, необхідно стягнути з відповідача судовий збір, у розмірі пропорційному задоволених позовних вимог.
Фактично судом було задоволено позовну вимогу про розірвання шлюбу. Тому, судовий збір щодо цієї позовної вимоги підлягає стягненню у повному обсязі з відповідача ОСОБА_1 .
Крім того, з двох позовних вимог майнового характеру було задоволено одну щодо будинку, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 110, 112, 105, СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задовольнити частково.
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 03.12.1977 року Львівською сільською радою Бериславського району Херсонської області за актовим записом № 41.
Після розірвання шлюбу позивачу залишити прізвище « ОСОБА_5 ».
Рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, є документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) на 11/20 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 22/60 частини житлового будинку АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 11/60 частин житлового будинку АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 2 124,86 (дві тисячі сто двадцять чотири) грн. 86 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_2 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.03.2021 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод