Справа № 342/1449/19
Провадження № 22-ц/4808/1487/21
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта Грещук Ю.З., представника прокуратури Гоголя В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, інтереси якої представляють: Міністерство юстиції України, Івано-Франківська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України, від імені якого діє головний спеціаліст відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Грещук Юлія Зіновіївна, на рішення Городенківського районного суду від 10 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Гайдича Р.М. в м. Городенка,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна, інтереси якої представляють: Прокуратура Івано-Франківської області, Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позов мотивовано тим, що вироком Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 31 травня 2017 року позивача визнано винним за ч. 1 ст. 296 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому виразі становить 10 200 грн, а також стягнуто на користь потерпілого 750,04 грн на відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди, 2 000 грн на відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди, крім цього з позивача стягнуто на користь потерпілого витрати на оплату правової допомоги за складання позовної заяви в сумі 500 грн та на користь держави 551,20 грн судового збору. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року вказаний вирок залишено без змін. Ухвалою Городенківського районного суду від 21 вересня 2017 року покарання, призначене вироком Городенківського районного суду від 31 травня 2017 року у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому виразі становить 10 200 грн, у зв`язку з несплатою у встановлений законом строк, було замінено покаранням у виді 240 годин громадських робіт. До виконання вказаного покарання позивач приступив з 24 листопада 2017 року та відбув ці роботи в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2018 року вирок Городенківського районного суду та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області щодо позивача змінено, перекваліфіковано дії позивача, за які він був засуджений та повністю відбув призначене судами першої та апеляційної інстанції покарання, з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. За таких обставин, позивач відпрацював на громадських роботах у 20 разів більше, ніж мав би виконати робіт у випадку, якщо б його не було незаконно засуджено і у нього була б несплата штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з чого слідує, що держава отримала з нього протиправну вигоду на 9 690 грн (10 200 грн 510 грн = 9 690 грн). Оскільки за ч. 1 ст. 296 КК України його засуджено незаконно, то він зазнав матеріальної шкоди на суму 9 690 грн. Крім того, з моменту оголошення підозри за ч. 1 ст. 296 КК України, тобто з 16 жовтня 2016 року по 20 листопада 2018 року, позивач незаконно перебував під слідством і судом, що спричинило йому моральну шкоду. Тому він має право на відшкодування моральної шкоди за 25 (4/30) місяців не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць незаконного перебування під слідством і судом, а саме в розмірі 104 881,40 грн (4 173 грн/міс. х 25 (4/30) місяців = 104 881,40 грн).

Посилаючись на наведене, позивач просив відшкодувати йому за рахунок держави Україна матеріальну та моральну шкоду, заподіяну незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, а саме: 104 881,40 грн на відшкодування моральної шкоди та 9 690 грн на відшкодування майнової шкоди.

Ухвалою Городенківського районного суду від 29 жовтня 2020 року до участі в справі як представника відповідача держави Україна залучено Міністерство юстиції України та замінено Прокуратуру Івано-Франківської області на Івано-Франківську обласну прокуратуру в якості правонаступника відповідача.

Рішенням Городенківського районного суду від 10 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 9 690 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено спричинення йому матеріальної чи моральної шкоди за період відбуття громадських робіт, не обґрунтовано в чому полягає спричинена шкода і чиїми діями вона спричинена, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Однак, враховуючи, що після заміни штрафу, розмір якого становив 10 200 грн, на 240 годин громадських робіт, позивач відбув громадські роботи у визначеному розмірі, проте Верховним Судом в постанові від 20 листопада 2018 року перекваліфіковано дії ОСОБА_1 та призначено покарання у значно меншому розмірі, ніж було визначено вироком суду від 31 травня 2017 року, то позов підлягає до задоволення тільки в частині відшкодування за відпрацьовані громадські роботи у перерахунку, співмірному до розміру штрафу, який йому було замінено, та з урахуванням розміру штрафу, визначеного постановою Верховного Суду, а саме позивачу слід відшкодувати з державного бюджету 9 690 грн за відпрацьовані ним громадські роботи.

Не погодившись з рішенням суду, представник Міністерства юстиції України подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального правата принципу змагальності сторін.

Зазначає, що Міністерство юстиції України не є органом, до якого можуть застосовуватись положення статті 1176 ЦК України та статей 1, 2 та 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому суд неправильно застосував вказані норми матеріального права.

Також представник апелянта вказує, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки жодним законом чи іншим нормативно-правовим актом не наділене повноваженнями представляти інтереси держави в даній категорії справ. Крім того, Міністерство юстиції України не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, в матеріалах справи відсутні докази протилежного.

Зауважує, що залучення судом до участі у справі неналежного відповідача - Міністерства юстиції України, яке не наділене повноваженнями та компетенцією представляти інтереси держави у даній категорії справи та не являється учасником спірних правовідносин, призвело до порушення принципу змагальності сторін, оскільки Міністерство юстиції України в такий спосіб було позбавлено об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи.

З наведених мотивів представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача Івано-Франківської обласної прокуратури не погодився з доводами представника апелянта, що органом державної влади, який наділений повноваженнями представляти державу у спірних правовідносинах є Івано-Франківська обласна прокуратура. Просив ухвалити законне рішення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що вироком Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 31 травня 2017 року у справі №342/1121/16-к позивача було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому виразі становить 10 200 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2017 року вказаний вирок залишено без змін.

Ухвалою Городенківського районного суду від 21 вересня 2017 року позивачу замінено покарання, призначене вироком Городенківського районного суду від 31 травня 2017 року у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому виразі становить 10 200 грн, у зв`язку з його несплатою у встановлений законом строк, покаранням у виді 240 годин громадських робіт.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2018 року вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі №342/1121/16-к змінено, дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто рішення про скасування вироку чи ухвали апеляційного суду у справі №342/1121/16-к Верховним Судом не приймалося, як і не приймалося рішення про визнання ОСОБА_1 невинуватим.

Також встановлено, що в період, поки справа №342/1121/16-к перебувала на розгляді у Верховному Суді, уже після заміни позивачу покарання у виді штрафу на громадські роботи, останнім відбуто громадські роботи в повному обсязі, що підтверджується інформацією, наявною в матеріалах кримінальної справи № 342/1121/16-к.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно статті 3 даного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Випадки, у яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», наведені у статті 2 цього Закону. Такими випадками є: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Позивачем не наведено підстав для відшкодування шкоди, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованими і підстав для їх задоволення немає.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що після зміни Верховним Судом кваліфікації дій позивача та призначення йому покарання у значно меншому розмірі, ніж було визначено вироком Городенківського районного суду від 31 травня 2017 року, відшкодуванню позивачу підлягає сума 9 690 грн за відпрацьовані ним громадські роботи, у перерахунку, співмірному до розміру штрафу, який йому було замінено, та з урахуванням розміру штрафу, визначеного постановою Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно застосовано положення статті 1176 ЦК України та статей 1, 2 та 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковими, оскільки цитуючи вказані норми матеріального права, суд дійшов висновку, що підстав для відшкодування шкоди згідно цих норм немає, а відшкодуванню підлягають лише кошти за відпрацьовані позивачем громадські роботи у перерахунку, співмірному до розміру штрафу, який йому було замінено, та з урахуванням розміру штрафу, визначеного постановою Верховного Суду від 20 листопада 2018 року.

Колегія суддів відхиляє також і доводи представника апелянта про те, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки таке є лише представником держави у даному спорі. Так, Міністерство юстиції України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Тому доводи апеляційної скарги у цій частині не заслуговують на увагу, оскільки не впивають на суть та правильність прийнятого судом рішення в частині вимог позивача щодо стягнення коштів за відпрацьовані позивачем громадські роботи у перерахунку, співмірному до розміру штрафу, який йому було замінено. Більше того, рішення про стягнення коштів з Міністерства юстиції України судом не ухвалювалось.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Згідно з ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, від імені якого діє головний спеціаліст відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Грещук Юлія Зіновіївна, залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду від 10 серпня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року