Дата документу 04.10.2021
Справа № 501/1443/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк»

до

відповідача: ОСОБА_1

предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості за кредитним договором

та

зустрічного позову ОСОБА_1

до

відповідача: Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк»

предмет та підстави позову: про визнання недійсними кредитних договорів

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» 16.06.2016 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просить суд стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» () з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за кредитним договором №1738-08 ПОУ П від 05.07.2006 (в системі обліку банку договір №0 від 05.07.2006) по процентах та кредиту у розмірі 1035 доларів США та по пені у розмірі 2,75 грн. (а.с.2-3 т.1).

Позов обґрунтований тим, що 05.07.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №1738-08 ПОУ П (в системі обліку банку договір №0 від 05.07.2006).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у розмірі 25000 доларів США шляхом видачі кредитних коштів через касу банку з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості не пізніше 05.07.2016.

За користування кредитними коштами, відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 13,00 % річних. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються у порядку, передбаченому п.1.3 кредитного договору.

Згідно п.7.1 кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Позивач вказує в позові, що всупереч умов кредитного договору відповідач не здійснює платежі для погашення кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Позивач направив відповідачу вимогу від 22.03.2016 про погашення заборгованості, однак відповідачем вимоги банку залишені без задоволення та заборгованість відповідача по процентах та кредиту становить 1035 доларів США та по пені становить 2,75 грн.

Також, представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» 16.06.2016 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просить суд стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» () з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за кредитним договором №799-08 ПОУ Н від 12.10.2005 (в системі обліку банку договір №0) по процентах та кредиту у розмірі 5917,13 доларів США та по пені у розмірі 8,75 грн. (а.с.2-3 т.2).

Позов обґрунтований тим, що 12.10.2005 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №799-08 ПОУ Н (в системі обліку банку договір №0).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у розмірі 28000 доларів США шляхом видачі кредитних коштів через касу банку з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості не пізніше 12.10.2026.

За користування кредитними коштами, відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 12,5 % річних. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються у порядку, передбаченому п.1.3 кредитного договору.

Згідно п.7.1 кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Позивач вказує в позові, що всупереч умов кредитного договору відповідач не здійснює платежі для погашення кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Позивач направив відповідачу вимогу від 22.03.2016 про погашення заборгованості, однак відповідачем вимоги банку залишені без задоволення та заборгованість відповідача по процентах та кредиту становить 5917,13 доларів США та по пені становить 8,75 грн.

ОСОБА_1 21.09.2017 надала до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсними кредитних договорів, згідно якого просить суд (а.с.18-22 т.3):

- визнати недійсним кредитний договір №799-08 ПОУ-Н від 12.10.2005, укладений між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним кредитний договір №1738-08 ПОУ П від 05.07.2006, укладений між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що при укладанні спірних правочинів, банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та не попередив позичальника про валютні ризики, що позбавило останнього можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування.

Представник ОСОБА_1 21.09.2017 надав до суду заперечення проти позовної заяви Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» (а.с.6-9 т.3), просить суд відмовити в задоволенні тпозовних вимог, посилаючись на те, що заявлена сума заборгованості за кредитними договорами не відповідає дійсній заборгованості.

ІІ. Заяви сторін.

Представник ОСОБА_1 надав до суду заяви (клопотання) про відкладення розгляду справи (а.с.43 т.1; а.с.50, 102 т.2; а.с.1, 49, 68, 90, 130, 137 т.3; а.с.204, 231, 250 т.4; а.с.17, 22, 38, 47, 54, 60, 73, 76, 79, 85, 94, 102, 110, 115, 120, 126 т.5).

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» надав до суду заяви про розгляд справи без його участі (а.с.50 т.1; а.с.54, 93 т.2; а.с.75, 86 т.3; а.с.195, 212, 240, 245 т.4; а.с.6-7, 62, 70, 82, 91, 99, 107 т.5).

Представник ОСОБА_1 04.10.2016 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 02.07.2016 (а.с.54-55 т.1; а.с.58-59, т.2).

Представник ОСОБА_1 22.11.2017 звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів (а.с.62-67 т.3).

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» надав до суду заяви про відкладення розгляду справи (а.с.76, 130 т.3; а.с.24, 30, 44 т.5).

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» надав до суду заяву про застосування строку позовної давності до зустрічного позову ОСОБА_1 (а.с.104 т.3; а.с.223-224 т.4).

Представник ОСОБА_1 27.11.2018, 23.01.2019 надав до суду заяви про залишення позову без розгляду (а.с.134-135 т.3; а.с.187-188 т.4).

Представник ОСОБА_1 23.01.2019 надав до суду пояснення щодо наданих банком документів (а.с.189-193 т.4).

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» надав до суду заяву про проведення судового засідання в режимі відео конференції (а.с.238 т.4).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

До Іллічівського міського суду Одеської області 16.06.2016 звернулось Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Ледньової Т.В. від 02.07.2016 відкрито провадження у справі (а.с.41 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.10.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 02.07.2016 повернуто апелянту (а.с.58-59 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.01.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 02.07.2016 залишено без руху (а.с.66-67 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.05.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 02.07.2016 повернуто апелянту (а.с.74-75 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.10.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 02.07.2016 залишено без руху (а.с.64-65 т.2).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.03.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області про відкриття провадження у справі від 02.07.2016 повернуто апелянту (а.с.82-83 т.2).

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 з посади судді, призначено повторний автоматизований розподіл даної справи (а.с.57 т.3).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справа повторно розподілена для подальшого розгляду судді Максимович Г.В. (а.с.60 т.3).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Максимович Г.В. від 13.11.2017 прийнято до свого провадження дану цивільну справу (а.с.61 т.3).

Разом з тим, 15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 10.04.2018 об`єднано в одне провадження цивільні справи №501/1443/16 та №501/1445/16, об`єднаній справі присвоєно номер №501/1443/16 (а.с.80 т.3).

У зв`язку із відстороненням судді Іллічівського міського суду Одеської області ОСОБА_3 від здійснення правосуддя, відповідно до наказу голови суду №21-ос від 03.08.2018 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с.99 т.3).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 15.08.2018, справа повторно розподілена для подальшого розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.98 т.3).

Ухвалою від 16.08.2018 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено розгляд справи (а.с.100-101 т.3).

Згідно матеріалів цивільної справи вбачається, що 21.09.2017 ОСОБА_1 надала до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства про визнання недійсними кредитних договорів (а.с.18-22 т.3).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.09.2018 зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсними кредитних договорів прийнято до спільного розгляду із первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.109-110 т.3).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.09.2018 витребувано докази (а.с.111-114 т.3).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27.11.2018 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.139-140 т.3).

Окремо суд звертає увагу щодо участі в судових засіданнях ОСОБА_1 , її представника, їх викликів (повідомлень) в судові засідання.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В матеріалах справи міститься ряд документів, в яких представник ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, повідомлення про виклик до суду здійснювалось з дотриманням процесуального законодавства.

Щодо подачі представником ОСОБА_1 неодноразових заяв (клопотань) про відкладення розгляду справи, у тому числі призначених на 20.07.2021 та 29.09.2021 з підстав того, що ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про реструктуризацію, яка не погоджена банком, суд вважає вказану причину відсутності представника відповідача в судовому засіданні неповажною з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи містяться багаточисленні заяви (клопотання) представника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи (а.с.43 т.1; а.с.50, 102 т.2; а.с.1, 49, 68, 90, 130, 137 т.3; а.с.204, 231, 250 т.4; а.с.17, 22, 38, 47, 54, 60, 73, 76, 79, 85, 94, 102, 110, 115, 120, 126 т.5), у тому числі з підстав звернення ОСОБА_1 до банку із заявою про реструктуризацію боргу. Однак, вказаних доказів стороною заявника до жодної із заяв не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що причини відсутності ОСОБА_1 та її представника є неповажними, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі на підставі доказів, які є в матеріалах даної цивільної справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію («Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод») та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права.

Вирішуючи питання про продовження розгляду справи без участі позивача та зустрічним позовом та його представника, судом враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито ще 02.07.2016 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представника, які були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 05.07.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №1738-08 ПОУ П (в системі обліку банку договір №0 від 05.07.2006) (а.с.21-26 т.1).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у розмірі 25000 доларів США шляхом видачі кредитних коштів через касу банку з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості не пізніше 05.07.2016.

Видача коштів ОСОБА_1 через касу банку підтверджується копією заяви про видачу коштів (а.с.27 т.1).

За користування кредитними коштами, відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 13,00 % річних. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються у порядку, передбаченому п.1.3 кредитного договору (а.с.21 т.1).

Згідно п.7.1 кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення (а.с.22 т.1).

Позивач направив відповідачу вимогу від 22.03.2016 про погашення заборгованості (а.с.28-29 т.1).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитом станом на 16.06.2016 існує заборгованість по процентах та кредиту, яка становить 1035 доларів США та по пені, яка становить 2,75 грн. (а.с.32-37 т.1).

Також, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 12.10.2005 укладений договір про надання споживчого кредиту №799-08 ПОУ Н (в системі обліку банку договір №0) (а.с.21-28 т.2).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у розмірі 28000 доларів США шляхом видачі кредитних коштів через касу банку з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості не пізніше 12.10.2026.

Видача коштів ОСОБА_1 через касу банку підтверджується копією заяви про видачу коштів (а.с.29 т.2).

За користування кредитними коштами, відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 12,5 % річних. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються у порядку, передбаченому п.1.3 кредитного договору (а.с.21 т.2).

Згідно п.7.1 кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення (а.с.22 т.2).

Позивач направив відповідачу вимогу від 22.03.2016 про погашення заборгованості (а.с.30-31 т.2).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитом станом на 16.06.2016 існує заборгованість по процентах та кредиту, яка становить 5917,13 доларів та по пені, яка становить 8,75 грн. (а.с.35-40 т.1).

Також, судом досліджено копію кредитної справи, наданої представником ПАТ «УкрСиббанк» на виконання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 11.09.2018 про витребування доказів (а.с.1-176 т.4).

ІV. Оцінка Суду.

За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, враховуючи вище наведене, оскільки сторони погодили в договорі умови процентної ставки, вимоги про стягнення заборгованості на користь позивача за певісним позовом є обгрунтованими.

Щодо валюти стягнення заборгованості. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України). У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Вказані позиції висловлені Верховним судом України в справі №6-708цс17 та Верховним судом в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 61/12665/14-ц.

Тому, вимоги позову про стягнення валюти зобов`язання є обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За ч.3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Сторони в договорі про надання споживчих кредитів в п.1.3 передбачили, що за користування кредитними коштами, відповідач зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 13,00 % річних та 12,5 % річних. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку та сплачуються у порядку, передбаченому п.1.3 кредитного договору.

Згідно п.7.1 кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Отже, з вище наведеного вбачається, що позичальник прострочив виконання грошового зобов`язання. Вказане підтверджується матеріалами справи та не було спростовано стороною відповідача в процесі розгляду справи, зокрема не надано будь-яких документів щодо спростування розрахунку заборгованості, зменшення розміру пені тощо. Тому, суд доходить до висновку про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Разом з тим, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсними кредитних договорів, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.07.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №1738-08 ПОУ П (в системі обліку банку договір №0 від 05.07.2006) (а.с.21-26 т.1).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у розмірі 25000 доларів США шляхом видачі кредитних коштів через касу банку з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості не пізніше 05.07.2016.

Видача коштів ОСОБА_1 через касу банку підтверджується копією заяви про видачу коштів (а.с.27 т.1).

В період з серпня 2006 року по березень 2016 року позичальник ОСОБА_1 здійснювала погашення кредиту за кредитним договором №1738-08 ПОУ П.

Також, 12.10.2005 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №799-08 ПОУ Н (в системі обліку банку договір №0) (а.с.21-28 т.2).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у розмірі 28000 доларів США шляхом видачі кредитних коштів через касу банку з кінцевим терміном остаточного погашення кредитної заборгованості не пізніше 12.10.2026.

Видача коштів ОСОБА_1 через касу банку підтверджується копією заяви про видачу коштів (а.с.29 т.2).

В період з листопада 2005 року по березень 2016 року позичальник ОСОБА_1 здійснювала погашення кредиту за кредитним договором №799-08 ПОУ Н.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила визнати недійсним кредитні договори, укладений між банком та нею, посилаючись на те, що під час його укладання, Банк не надав їй об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, в умовах кредитного договору та приховав фактичне значення реальної процентної ставки і не попереджено про валютні ризики, а також що пункти спірного договору є несправедливими та такими, що суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як встановлено судом, під час укладення оспорюваних позивачем за зустрічним позовом договорів, ОСОБА_1 ознайомлено з умовами договору: про кредитні умови, у тому числі про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність або порушення умов договору, що підтвердила позичальник своїм підписом на договорах і про що, зокрема, йдеться у пункті 8.2 договорів.

ОСОБА_1 самостійно звернулась до Банку з письмовими заявами, в якій просила надати їй кредит та зазначила його суму, строк, валюту та мету отримання кредитних коштів.

Виконання обов`язків за кредитними договорами позичальник ОСОБА_1 розпочала у листопаді 2005 року та у серпні 2006 року і припинила їх виконувати у березні 2016 року, що підтверджується вимогами банку (а.с.28 т.1; а.с.30 т.2).

Посилання позивача на те, що під час укладення оспореного кредитного договору їй не надано всю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, кредитний договір не містить всіх необхідних для споживчих кредитів умов визначених законом є безпідставними, оскільки спірний правочин укладений у письмовій формі, містить положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту.

Позивач на момент укладення кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконувала його умови. Протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до Банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту.

Доводи ОСОБА_1 про те Банк під час укладання договору приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальних умов кредитування, відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, суд відхиляє з таких підстав.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до пункту 3.1 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які діяли на час укладання спірних договорів, банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Суд встановив, що ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що її було введено в оману або вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивач була ознайомлена з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, та інші відомості, які має повідомити банк перед укладенням споживчих кредитних договорів, про що свідчить її підпис на кредитних договорах.

Судом не встановлено будь-яких недобросовісних дій з боку відповідача при укладенні оспорюваних договорів.

Вирішуючи заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про застосування строків позовної давності, суд керується наступним.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У відповідності з вимогами частин 1 та 5 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.09.2017 року.

Вимоги зустрічного позову стосуються визнання недійсними кредитного договору №1738-08 ПОУ П від 05.07.2006, строк дії якого встановлено до 05.07.2016 та кредитного договору №799-08 ПОУ Н від 12.10.2005, строк дії якого встановлено до 12.10.2026.

Отже, позовна давність почне спливати після закінчення строку дії кредитного договору №799-08 ПОУ Н від 12.10.2005.

Тому, враховуючи встановлені обставини, строк позовної давності позивачем для звернення до суду з позовними вимогами в частині про визнання недійсним кредитного договору №799-08 ПОУ Н від 12.10.2005 не пропущено.

В іншій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстави недоведеності заявлених вимог, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, посилання позивача про необхідність визнання недійсними кредитних договорів в цілому безпідставні, оскільки в ході розгляду справи судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочинів у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Таким чином, спірні кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; зміст правочину на момент його вчинення не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі визначено порядок і строки погашення зобов`язання за договором, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, а відтак позовні вимоги в частині визнання кредитних договорів недійсними є безпідставними, не обґрунтованими і до задоволення не підлягають.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задовольнити повністю.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» () з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за кредитним договором №1738-08 ПОУ П від 05.07.2006 (в системі обліку банку договір №0 від 05.07.2006) по процентах та кредиту у розмірі 1035 доларів США та по пені у розмірі 2,75 грн.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» () з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за кредитним договором №799-08 ПОУ Н від 12.10.2005 (в системі обліку банку договір №0) по процентах та кредиту у розмірі 5917,13 доларів США та по пені у розмірі 8,75 грн.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» () з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 3597,00 грн.

У задоволенні зустріного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсними кредитних договорів - відмовити повністю.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко