РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Київської міської ради, ОСОБА_5 , третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наладчик» про визнання незаконними та скасування наказу та свідоцтва, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності,

в с т а н о в и в:

12 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_4 , Київської міської ради, ОСОБА_5 , третя особа ОСББ «Наладчик» про визнання незаконними та скасування наказу та свідоцтва, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності.

Свої вимоги мотивує тим, що у 1965 році їй бабусі ОСОБА_6 була надана квартира АДРЕСА_1 як члену ЖБК «Наладчик».

У зазначеній квартирі крім ОСОБА_6 були зареєстровані члени її родини:

- ОСОБА_7 - чоловік бабусі;

- ОСОБА_8 - донька ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (її мати);

- ОСОБА_9 - син ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (її дядько).

У 1977 році її мати ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Вона народилась у 1977 році та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 як член родини.

У 1981 році у цій квартирі зареєструвався відповідач ОСОБА_4 як чоловік її матері.

31 травня 1983 року її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_11 розірвали шлюб та ОСОБА_4 виїхав з квартири АДРЕСА_1 , проте з реєстраційного обліку не знявся.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_6 . Після її смерті ОСОБА_11 залишилась проживати у спірній квартирі та фактично прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року.

Інші спадкоємці ( ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ) спадщину після смерті ОСОБА_6 не приймали. У ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її дядько ОСОБА_9 . ОСОБА_7 помер за кордоном, проте документів на підтвердження факту смерті у неї немає.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_11 . Після її смерті єдиним спадкоємцем за законом є вона. Спадщину вона фактично прийняла на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що підтверджується довідкою про її реєстрацію за адресою спадкової квартири на момент смерті матері.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_11 не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі, тому він не мав права успадкувати та отримати право власності на паєнагромадження у кооперативі та в подальшому на квартиру.

Нещодавно вона звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати їй документи на квартиру, оскільки вона мала намір продати спірну квартиру. Тоді вона дізналась, що 06 лютого 2001 року ОСОБА_4 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 31 січня 2001 року отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, 21 липня 2006 року ОСОБА_4 уклав договір дарування цієї квартири зі своєю сестрою ОСОБА_5 .

Просить суд ухвалити рішення, яким:

-визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 січня 2001 року № 65-С в частині оформлення та видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 ;

-визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру від 06 лютого 2001 року серія НОМЕР_1 видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 ;

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за № 4-6403, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С.;

-визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року відкрито провадження в справі.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2018 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року стягнуто з ОСББ «Наладчик» в дохід державного бюджету штраф.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року стягнуто з ОСББ «Наладчик» в дохід державного бюджету штраф.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року виправлено описку в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Зазначили, що позивач про порушене право дізналась лише у 2015 році, коли вирішила продати квартиру, а батьку купити однокімнатну квартиру. ОСОБА_4 був розлучений з її матір`ю на момент її смерті, а тому жодних прав на квартиру не мав. Власником паєнагромадження у кооперативі була бабуся позивача ОСОБА_6 , після смерті якої було успадковане її донькою ОСОБА_11 за фактом вступу у володіння майном. ОСОБА_4 ніколи не був членом ЖБК «Наладчик». Таким чином, строк позовної давності має обчислюватись від дня, коли позивач дізналась про те, що спірна квартира їй не належить, а саме з 05 жовтня 2015 року.

Зазначили, що членом ЖБК «Наладчик» була ОСОБА_6 та саме вона сплачувала пайові внески за спірну квартиру. Згідно довідки ЖБК «Наладчик» пай на квартиру був повністю сплачений у 1980 році. ОСОБА_4 станом на 1980 рік навіть не був зареєстрований у спірній квартирі, він ніколи не був членом кооперативу та не міг набути права спільної сумісної власності на паєнагромадження. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру не отримувалось ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_11 . Права на квартиру були лише у вигляді прав на паєнагромадження, які перейшли у спадок від ОСОБА_6 до ОСОБА_11 , яка прийняла спадщину за фактом вступу у володіння майном. Успадковане майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник, яка також є представником відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, підтримали викладене у відзиві на позовну заяву (т. 1, а.с. 94-97) та запереченнях на відповідь на відзив (т. 1, а.с. 199-204). Вважають, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивач на той момент проживала разом з батьком в одній квартирі та задовго до 2015 року останній було відомо про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру. Згідно довідки ЖБК «Наладчик» сума пайового внеску за квартиру була сплачена 14 серпня 1980 року, тобто в момент, коли ОСОБА_11 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_4 приймав участь у сплаті пайового внеску за квартиру, а тому паєнагромадження було спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу в ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 залишився проживати у спірній квартирі та проживав з ОСОБА_11 однією сім`єю до смерті останньої у 1996 році. ОСОБА_4 скористався своїм законним першочерговим правом на вступ до кооперативу лише 14 грудня 2000 року як член родини, який має право на частину паєнагромадження. У позивача було 4 роки для того, щоб стати членом кооперативу, проте вона цього не зробила. ОСОБА_6 разом з чоловіком та сином з липня 1981 року втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в квартиру НОМЕР_3 . Таким чином, ОСОБА_11 була спадкоємицею ОСОБА_6 та могла спадкувати лише частину паю в кооперативі, право володіння та користування квартирою НОМЕР_3 , а не квартирою НОМЕР_4 , як окремим майном. Отже, позивач не може спадкувати спірну квартиру за ОСОБА_11 , оскільки остання не була членом кооперативу, та не була власником квартири.

Відповідач Київська міська рада в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (т. 2, а.с. 167).

Третя особа ОСББ «Наладчик» в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (т. 2, а.с. 165). У матеріалах справи міститься заява представника ОСББ «Наладчик», в якій вона просить розглядати справу у відсутність представника об`єднання (т. 2, а.с. 154).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що у 1965 році ОСОБА_6 (бабуся позивача) була надана квартира АДРЕСА_1 як члену ЖБК «Наладчик», що підтверджується архівним витягом із рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 19 липня 1965 року № 862 «Про заселення кооперативного будинку житлово-будівельного кооперативу «Наладчик» (т. 1, а.с. 188).

У зазначеній квартирі крім ОСОБА_6 були зареєстровані члени її родини:

- ОСОБА_7 - чоловік ОСОБА_6 ;

- ОСОБА_8 - донька ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (мати позивача);

- ОСОБА_9 - син ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (дядько позивача) (т. 1, а.с. 23).

Сума пайового внеску за зазначену квартиру у розмірі 4393 рублів 78 копійок була сплачена 14 серпня 1980 року в повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. Зазначене підтверджується довідкою № 9 від 25 січня 2001 року, виданою ЖБК «Наладчик» (т. 1, а.с. 98).

У 1977 році ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (т. 1, а.с. 14).

У ОСОБА_4 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1, а.с. 7).

ОСОБА_12 також була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 як член родини (т. 1 а.с. 24, 27-28).

22 жовтня 1999 року ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_13 та змінила прізвище на « ОСОБА_12 » (т. 1, а.с. 17).

Шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 розірвано 26 лютого 2002 року (т. 1, а.с. 16).

15 липня 2017 року ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_16 та змінила прізвище на « ОСОБА_12 » (т. 1, а.с. 18).

У 1981 році у спірній квартирі зареєструвався відповідач ОСОБА_4 як чоловік матері позивача (т. 1, а.с. 25-26).

31 травня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_11 розірвали шлюб.

З позову вбачається, що ОСОБА_4 виїхав з квартири АДРЕСА_1 , проте з реєстраційного обліку не знявся.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_6 мати позивача ОСОБА_11 залишилась проживати у спірній квартирі та фактично прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року.

З позову вбачається, що інші спадкоємці ( ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ) спадщину після смерті ОСОБА_6 не приймали. У ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її дядько ОСОБА_9 . ОСОБА_7 помер за кордоном, проте документів на підтвердження факту смерті у позивача немає.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 8).

Спадщину позивач фактично прийняла на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що підтверджується довідкою про її реєстрацію за адресою спадкової квартири на момент смерті ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 132).

Позивач у судовому засіданні зазначила, що про порушене право вона дізналась лише у 2015 році, звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати їй документи на квартиру, оскільки вона мала намір продати спірну квартиру.

Тоді вона дізналась, що 06 лютого 2001 року ОСОБА_4 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 30 січня 2001 року (т. 1, а.с. 11) отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10).

21 липня 2006 року ОСОБА_4 уклав договір дарування спірної квартири зі своєю сестрою ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 29-30).

Позивач вважає такі дії відповідача ОСОБА_4 незаконними, оскільки останній на момент смерті ОСОБА_11 не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі, тому він не мав права успадкувати та отримати право власності на паєнагромадження у кооперативі та в подальшому на квартиру.

Відповідачі заперечують проти позову та зазначають про те, що згідно довідки ЖБК «Наладчик» сума пайового внеску за квартиру була сплачена 14 серпня 1980 року, тобто в момент, коли ОСОБА_11 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_4 приймав участь у сплаті пайового внеску за квартиру, а тому паєнагромадження було спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу в ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 залишився проживати у спірній квартирі та проживав з ОСОБА_11 однією сім`єю до смерті останньої у 1996 році. ОСОБА_4 скористався своїм законним першочерговим правом на вступ до кооперативу лише 14 грудня 2000 року як член родини, який має право на частину паєнагромадження. У позивача було 4 роки для того, щоб стати членом кооперативу, проте вона цього не зробила.

Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР (чинного на момент спірних правовідносин) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Частиною 1 ст. 529 ЦК УКРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась (т. 1, а.с. 22).

Після смерті ОСОБА_6 мати позивача ОСОБА_11 залишилась проживати у спірній квартирі та фактично прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

З позову вбачається, що інші спадкоємці ( ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ) спадщину після смерті ОСОБА_6 не приймали. У ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її дядько ОСОБА_9 . ОСОБА_7 помер за кордоном, проте документів на підтвердження факту смерті у позивача немає. Спадщину він не приймав.

Відповідно до абзацу 1 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (чинної на момент смерті ОСОБА_6 ) звернути увагу судів на те, що у випадках смерті до 1 липня 1990 р. члена житлово-будівельного, дачно-будівельного або гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства спадщина відкривається не на квартиру, дачу, гараж, садовий будиночок, насадження, а на пай спадкодавця та інші суми, які підлягають поверненню у таких випадках.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, що 31 травня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_11 розірвали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_11 .

На момент смерті ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 не перебувала, а тому він є спадкоємцем ОСОБА_11 .

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_11 є її донька ОСОБА_3 .

Спадщину позивач фактично прийняла на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що підтверджується довідкою про її реєстрацію за адресою спадкової квартири на момент смерті ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 132).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

На час виплати пайового внеску питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, що передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вбачається, що в разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.

За життя ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_11 не оформили право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

06 лютого 2001 року ОСОБА_4 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 30 січня 2001 року (т. 1, а.с. 11) отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10).

Представник ОСОБА_4 посилається на те, що сума пайового внеску за квартиру була сплачена 14 серпня 1980 року, тобто в момент, коли ОСОБА_11 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, ОСОБА_4 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 .

Представник ОСОБА_4 зазначає про те, що після розірвання шлюбу в ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 залишився проживати у спірній квартирі та проживав з ОСОБА_11 однією сім`єю до смерті останньої у 1996 році, а тому відповідач скористався своїм законним першочерговим правом на вступ до кооперативу лише 14 грудня 2000 року як член родини, який має право на частину паєнагромадження.

Відповідно частин 1, 2 ст. 145 ЖК УРСР члени сім`ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім`ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім`ї члена кооперативу, крім дружини, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей.

Якщо член житлово-будівельного кооперативу виключений з кооперативу (крім випадків, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7 статті 147), помер або вибув з нього з інших причин чи переселився в іншу квартиру в будинку того ж кооперативу, члени його сім`ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. Член сім`ї, який виявив бажання вступити до кооперативу замість попереднього члена кооперативу, має перевагу перед іншими особами. Дружині члена кооперативу, що має право на частину паєнагромадження, надається перевага на вступ до кооперативу перед іншими членами сім`ї. При відсутності дружини, що має право на частину паєнагромадження, а також при відмові її від вступу до кооперативу така перевага надається спадкоємцям члена кооперативу, які проживали разом з ним.

Разом з тим, ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_11 у зареєстровані шлюбі з нею не перебував, а тому на підставі ст. 529 ЦК УКРСР (чинного на момент спірних правовідносин) не є її спадкоємцем.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_11 на спірну квартиру, дії відповідача щодо оформлення на неї права власності не відповідають вимогам закону.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ґрунтуються на законі вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 січня 2001 року № 65-С в частині оформлення та видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 та визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру від 06 лютого 2001 року серія ККВ № 54173.

Також підлягає задоволенню й вимога про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 21 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою для недійсності правочину.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом задоволено вимогу про визнання свідоцтва про право власності недійсним у зв`язку з порушенням процедури його отримання та порушенням житлових прав позивача, тому на день укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_4 не був законним власником та не мав права на відчуження спірної квартири.

Сторона відповідача заявила клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, оскільки позивач на той момент проживала разом з батьком в одній квартирі та задовго до 2015 року останній було відомо про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру.

Позивач на підтвердження своїх вимог посилаються на покази свідків.

Позивач ОСОБА_3 була допитана у судовому засіданні в якості свідка та вона показала, що її батьки одружились в 1977 році, шлюб між ними розірвано в ІНФОРМАЦІЯ_4. ЇЇ бабуся ОСОБА_6 отримала спірну квартиру та саме вона виплатила пай за неї в 1980 році. Батько ОСОБА_4 зареєструвався у квартирі в 1981 році, вже після виплати паю. Вона була впевнена, що батько (з його слів) оформлює квартиру на неї, оскільки батьки вже розірвали шлюб та єдиною спадкоємицею після смерті матері є вона. Разом з тим, виявилось, що батько її обманював, про що вона дізналась у 2015 році.

Допитаний свідок ОСОБА_18 у суді показала, що вона з 1991 року знає позивача та відповідача ОСОБА_4 , вона була дружиною дядька позивача. З ОСОБА_5 вона не знайома. Їй відомо про те, що квартиру набула бабуся позивача ОСОБА_6 та остання сплатила всі кошти за неї. Позивач завжди вважала, що квартира їй належить та мала бажання її продати, придбавши дві окремі квартири для батька та для неї з чоловіком.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні показала, що знайома з позивачем з народження, є двоюрідною сестрою ОСОБА_6 ОСОБА_5 не знає, а з ОСОБА_4 знайома. ОСОБА_6 отримала квартиру як член кооперативу та вона й сплачувала всі внески за неї, оскільки була досить заможною. Зі слів позивача їй відомо про те, що батько забрав у неї квартиру. ОСОБА_3 подзвонила їй у 2015 році та розповіла про зазначену ситуацію.

Свідок ОСОБА_20 у суді показала, що позивача знає давно, вона була дружиною брата ОСОБА_6 , тому знає позивача та її батька як родичів. Квартиру отримувала ОСОБА_6 та кошти за неї виплачувала вона. Їй не відомо як в подальшому оформлювалось право власності на квартиру.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні показав, що він є чоловіком позивача, познайомився з останньою у 2015 році, шлюб уклали у 2017 році. З 2015 року знайом з ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 не знає. Дружина розповідала, що квартиру придбала її бабуся. У 2015 році вони зібрались продати спірну квартиру та позивач восени 2015 року поїхала до батька з проханням надати їй документи. Проте вона дізналась, що батько вже оформив квартиру на себе та подарував її своїй сестрі.

Сторона відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підтвердження своїх доводів посилаються на покази свідків.

Свідок ОСОБА_21 у суді показав, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 знає ще до 2000-х років, мав дружні стосунки з ОСОБА_4 . Стосовно набуття у власність квартири йому нічого не відомо. Пам`ятає, що в 2006 році позивач переживала, що у ОСОБА_4 можуть відібрати квартиру. При ньому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обговорювали питання про те, що з квартирою потрібно щось робити, а саме продати. З неодноразових їх розмов він зрозумів, що квартира належить ОСОБА_4 та з нею вони щось хочуть зробити.

Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні показав, що з ОСОБА_5 він разом працює з 2005 року. Позивача знає, спочатку познайомився в липні 2001 року з ОСОБА_5 , а потім вже з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Йому повідомили про набуття у власність квартири. У квартирі він бував. Зі слів ОСОБА_5 він знав про те, що квартира належить ОСОБА_4 . У 2006 році виникло питання про кримінальну відповідальність ОСОБА_4 та була вірогідність конфіскації майна. У розмові він запропонував передарувати ОСОБА_4 квартиру ОСОБА_5 , щоб її не конфіскували. Про такий варіант він говорив всім трьом - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Після цього ОСОБА_4 подарував квартиру ОСОБА_5 . У 2006 році ОСОБА_3 було відомо кому ОСОБА_4 подарував квартиру. У 2007-2008 роках ОСОБА_3 приходила з документами на квартиру, оскільки планувала її продати. Документ на ім`я ОСОБА_4 він не бачив.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позивач зазначає про те, що про порушене право вона дізналась лише у 2015 році коли звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати їй документи на квартиру, оскільки вона мала намір продати спірну квартиру.

Сторона відповідачів заперечує доводи позивача з цього приводу, посилаючись на пояснення свідків.

Вказані свідки у судовому засіданні зазначили, що у 2006 році ОСОБА_3 було відомо про факт дарування ОСОБА_4 спірної квартири, розмови з приводу цього велися в їх присутності. Крім цього, свідки зазначали, що свідок ОСОБА_21 мав дружні стосунки з ОСОБА_4 , а свідок ОСОБА_22 є колегою по роботі з ОСОБА_5 .

Вбачається, що показання зазначених свідків не можуть вважатися достатніми доказами для встановлення факту обізнаності позивача з приводу дарування квартири до 2015 року.

Крім того, предметом доказування у цій справі є обставини майже двадцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів.

Встановлено, що жодних інших належних письмових доказів, окрім показів двох свідків, які б підтверджували доводи відповідачів щодо обізнаності позивача про оформлення права власності на ім`я ОСОБА_4 станом на момент вчинення такої дії у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, суд критично ставиться до показів свідків, на які посилається сторона відповідача.

Позов про визнання незаконними та скасування наказу та свідоцтва, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності ОСОБА_3 пред`явила до суду 12 вересня 2017 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності.

З огляду на наведене, заява сторони відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Позивач також просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання незаконними та скасування наказу та свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору дарування, після набрання законної сили є підставою для набуття права власності за встановленою законом процедурою в порядку оформлення спадщини у нотаріуса.

З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню частково.

З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 800 гривень, по 400 гривень з кожного.

Керуючись статтями 203, 204, 215, 216, 328, 331, 405 ЦК України, статтями 527, 529, 548, 549, 560 ЦК УРСР, ст. 145 ЖК УРСР, статтями 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), Київської міської ради (м. Київ, вул. Хрещатик, 36), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ), третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наладчик» (АДРЕСА_1) про визнання незаконними та скасування наказу та свідоцтва, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 січня 2001 року № 65-С в частині оформлення та видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ).

Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру від 06 лютого 2001 року серія НОМЕР_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) на праві приватної власності.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2006 року між ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ), зареєстрований в реєстрі за № 4-6403, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Людмилою Сергіївною.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) 400 гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) 400 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2021 року.

Суддя: