Дата документу 28.09.2021 Справа № 336/7526/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/7526/20 Головуючий у 1 інстанції: Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/2819/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ Запорізькій області про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ Державної податкової служби у Запорізькій області, Запорізького міського управління ГУ МВС Запорізькій області про зняття арешту з майна.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що на квартиру яка належить йому на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 , накладено арешт постановою слідчого СВ ПМ СДПІ Петровим Д.В. по кримінальній справі № 30902 від 26 січня 2009 року номер запису 8460872 та постановою ст. слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій обл. Кириченко П.О. по кримінальній справі № 5030804 від 11 лютого 2009 року номер запису 8477416.

ОСОБА_1 зазначив, що постанови про те, що вищевказана квартира визнана речовим доказом або може бути засобом забезпечення цивільного позову в кримінальних провадженнях слідчими не виносились і йому не надавались.

На підставі чого вважає, що на даний час на належне йому майно безпідставно накладено арешт, чим порушено його майнові права щодо розпорядження власністю.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд звільнити з-під арешту квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття заборони на нерухоме майно накладені слідчими та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів № 8460872 та № 8477416 про обтяження цього майна.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2021 року замінено відповідача ГУ Державної податкової служби у Запорізькій області на належного відповідача - ГУ ДФС у Запорізькій області.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року скасувати, надати відповідні роз`яснення щодо вирішення питання зняття арешту з квартири, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому, по кримінальній справі № 5030804 від 11 лютого 2009 року слідчим не виносилась постанова про те, що вище вказана квартира визнана речовим доказом, або може бути засобом забезпечення цивільного позову в кримінальному провадженні, матеріали справи в суд з обвинуваченим висновком не передавалися, прийняте рішення по справі ОСОБА_1 не відоме. Запорізьке міське Управління ГУ МВС України в Запорізькій області не надало докази необхідності утримання квартири під арештом протягом 12 років. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 81 ЦПК України, з урахуванням ненадання відповідачем доказів утримання квартири під арештом на цей час, суд може визнати обставини як відсутність необхідності подальшого застосування арешту.

По кримінальній справі № 30902 від 26 січня 2009 року, Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 27 березня 2009 року ОСОБА_1 було засуджений за ч. 3 ст. 212 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна, але на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття покарання з випробувальним строком. При цьому, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2013 року, постановою Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі №183/163/14, при застосуванні положень ст. 75 КК України про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням конфіскація майна як додаткове покарання не може бути призначена, оскільки статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. Також згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо гуманізації відповідальності за правопорушення в сфері господарської діяльності» від 15 жовтня 2011 року за ухилення від сплати податків можуть бути призначені покарання лише штраф та позбавлення права займати певні посади, конфіскація майна відсутня. Таким чином, Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя при винесенні вироку застосував додаткове покарання яке не передбачено КК України, що визначається як неправильне застосування кримінального закону.

Скаржник також зазначає, що при розгляді справи по суті, судом не надавався запит до Державної установи «Центр пробації» м. Запоріжжя про результати проходження ОСОБА_1 випробувального строку. На думку ОСОБА_1 , докази на підтвердження підстав накладення обмежень та необхідність утримання під арештом квартири повинні надавати відповідачі по справі, а не позивач. Проте, суд першої інстанції, посилаючись на те, що питання скасування арешту з майна вирішується тільки в рамках кримінального провадження, та позивачем не надано доказів на підтвердження підстав накладення арешту на квартиру відмовив у позові. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України і можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції, розгляд цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Нормативна неврегульованість порядку захисту прав ОСОБА_1 , які безпідставно обмежуються, не може виправдовувати відмову в їх захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища, та перебування у стані невизначеності тривалий час не лише від бездіяльності органів досудового слідства, а й від перешкод в отриманні реальної можливості їх виправлення у суді.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, встановлено судом першої інстанції, та підтверджується реєстраційним посвідченням на об`єкт нерухомого майна №36111 від 04 лютого 2002 року, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (а.с. 4).

Згідно з інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна № 212979305 від 18 червня 2020 року на вищезазначену квартиру накладено арешт. Підставою обтяження зазначено: Постанова про накладення арешту на майно, крим.справа № 30902, 26 січня 2009 року, Слідчий СВ ПМ СДПІ по РВПП у м. Запоріжжя Петров Д.В.; Постанова про накладення арешту на майно, кр. Справа № 5030804, 11.02.2009, ст. слідчий ЗМУ ГУМВС Укр. в Запорізькій області Кириченко П.О. (а.с. 6).

Судом також встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2009 року у справі №1-323/2009, ОСОБА_1 було визнано винним і засуджено по ст.212 ч.3,69 КК України з конфіскацією особистого належного майна (а.с. 45). Вирок набрав законної сили 13 квітня 2009 року.

Відповідно до відповіді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2021 року за № 01-29/447/2021 Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя позбавлений можливості надати будь-яку інформацію по справі №1-323/2009 через знищення її матеріалів під час аварійних ситуацій (підтоплення) (а.с. 59).

Відомостей, на підтвердження підстав накладення арешту на спірну квартиру ОСОБА_1 не надано.

При вирішенні справи суд першої інстанції врахував роз`яснення, викладені у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 №5, де зазначено, що при підготовці справи до судового розгляду, суд має визначити факти, які необхідно встановити для вирішення спору, з`ясувати, які докази подані чи подаються кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень, а також з яких правовідносин виник спір, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, суд зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав накладення арешту на квартиру та не доведено, що вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по кримінальній справі №1-323/2009 виконано чи знаходиться на виконанні в органах виконавчої служби.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що у п.1 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», вказано, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Також, відповідно до правової позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №643/3614/17, питання про звільнення майна з-під арешту вирішується в порядку визначеному ЦПК України, якщо такий арешт оспорюють не особи, притягнуті до кримінальної відповідальності.

З зазначеним висновком колегія суддів погоджується в повному обсязі.

Так, згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства..

Відповідно до частини першої статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації (частина третя статті 174 КПК України).

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина четверта статті 174 КПК України).

Тобто, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлюється статтею 174 КПК України, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

Отже, в КПК України, який набрав чинності у листопаді 2012 року, законодавцем чітко врегульовано порядок вирішення питання про зняття арешту з майна.

З огляду на зазначене, відносини, які виникають у зв`язку із застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, регулюються кримінальним процесуальним законом незалежно від того, чи є особа, на майно якої накладено арешт, учасником кримінального провадження. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення статей 15, 16, 316, 321, 391 ЦК України не піддягають застосуванню до відносин щодо скасування арешту на майно як заходу забезпечення кримінального провадження та відповідно такі вимоги не підлягають розгляду в поряду цивільного судочинства.

До такого ж правового висновку дійшла Велика Палата у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №14-119цс18.

Посилання ОСОБА_1 на те, що оскільки відповідачами не надано доказів на підтвердження необхідності накладення арешту на квартиру на цей час, суд мав дійти висновку про відсутність підстав для арешту, є безпідставними.

Крім того, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: