Дата документу 05.10.2021 Справа № 313/1309/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 313/1309/19 Головуючий у 1 інстанції: Кравцов С.О.
№ 22-ц/807/3228/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено заявлений позивачем ОСОБА_2 позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві власності: ОСОБА_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 01.06.1999 року.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що до Веселівського районного суду Запорізької області надійшла заява ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно яке належить на праві власності ОСОБА_1 по цивільній справі за №313/1309/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики яка перебуває в провадженні Веселівського районного суду Запорізької області.

Як зазначав позивач, відповідно до позову 20.01.2019 року між заявником та відповідачем він позичив відповідачеві 4 200 доларів США, з терміном повернення коштів - до 20.03.2019 року. Факт укладення договору позики підтверджується власноручно написаною розпискою.

Крім того зазначав, що у лютому 2019 року відповідач повторно звернувся до неї з проханням надати йому у борг 6 200 доларів США. 06.02.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено другий договір позики, відповідно до якого відповідач отримав 6 200 доларів США, з терміном повернення коштів - до 20.03.2019 року. На факт укладення договору позики позивач посилається на власноручно написаною розпискою відповідачем.

Станом на дату звернення з даним позовом відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав.

Позивач посилалася на те, що сума неповерненого боргу становить 10 400 (десять тисяч чотириста доларів США) доларів США.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідач всіляко уникає спілкування, не бажає вирішити питання належного виконання грошового зобов`язання, затягує розгляд справи.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції діяв в межах повноважень та у відповідності до положень ст.149 ЦПК України, якою передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Пунктом 1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується серед іншого накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд першої інстанції вважав, що у даному випадку забезпечення позову має бути здійснено шляхом накладення арешту на майно належне відповідачу на загальну суму боргу, позаяк невжиття заходів забезпечення можу вплинути на можливість виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що в ухвалі не визначне конкретне майно, а тому накладення арешту порушує права відповідача не є переконливим.

Так, зазначаючи про порушення своїх прав, апелянт разом з тим не зазначає про те, яким чином порушуються його права, не наводить перелік майна за рахунок якого можна було б забезпечити позов, посилаючись на не співмірність заходів забезпечення не зазначає жодного майна, яке перебуває у власності відповідача.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Таким чином, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача значну грошову суму, отже заявлений позивачем вид заходів забезпечення позову щодо накладення арешту є обґрунтованим та доцільним в рамках даної справи та співмірним із заявленими вимогами.

До того ж судова колегія враховує, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та жодних переконливих доводів щодо порушення таким забезпечення позову прав відповідача не надано.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Веселівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков