Справа № 441/1017/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/811/1855/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В..

за участі : апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 березня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі ПАТ «Фідобанк») в особі представника Горенко Н.В. звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування позову позивач покликався на те, що 26 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є позивач та відповідачкою укладено кредитний договір №014/3530/5/07115, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 17 100 доларів США строком користування до 25.11.2014 р. зі сплатою 10, 99 % річних, на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, того ж дня між сторонами укладено договір застави, за яким відповідачка передала позивачу у заставу автомобіль марки Kia Cerato, р.н. НОМЕР_1 , 2007 року випуску. У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, через що у неї перед ПАТ «Фідобанк» виникла заборгованість, яка станом на 25.02.2016 склала 16 534, 18 доларів США з яких: 14 234, 04 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та 2 300, 14 доларів США прострочені проценти.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 26 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» заборгованість за кредитним договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 р. в сумі 14 215, 34 дол. США, що еквівалентно 397 603 грн. 06 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» 5 964 грн. 00 коп. судового збору.

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

З висновками суду не погоджується, вважає, що при винесені оскаржуваного рішення, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що судом не було встановлено дати з якої виникла заборгованість, не встановлено загальну суму сплаченої відповідачем на виконання своїх договірних зобов`язань, зокрема не визначено суми коштів на погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

Вказує, що відповідачем було долучено квитанції про сплату грошових коштів сплачених за період з грудня 2007 року по грудень 2011 року на загальну суму 15 326, 42 дол.США, однак судом такі не проаналізовані.

Окрім цього, вважає, що якщо аналізувати долучені відповідачкою квитанції на підтвердження факту проведення оплат та співставляти їх з датами таких проплат відображених у виписках банку, часто одна проплата розбита на декілька платежів з різними датами, проте судом такі факти не взято до уваги та не надано належної правової оцінки.

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

13 серпня 2021 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Енсаймент»- адвокат Чапік М.М. подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що апелянт намагається стверджувати ті самі факти, які вже спростовані судовими рішеннями при первинному розгляді справи. Вказує, що судом першої інстанції встановлен та перевірено правильність нарахування відсотків. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подано відповідь на відзив. Не погоджується з відзивом, посилається на обставини викладені в апеляційній скарзі.Просить апеляційну скаргу задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, урахувавши переплачені ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами (за період з 26.11.2007 по 03.06.2011 включно, в сумі 18,7 дол. США), прийшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 в сумі 14 215, 34 дол. США.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено що 26 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/3530/5/07115, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 17 100 доларів США строком користування до 25 листопада 2014 року (включно) зі сплатою 10,99 % річних (т. 1 а.с. 5-12).

Невід`ємною частиною цього договору є Додаток №1 повідомлення позичальника фізичної особи про умови надання споживчого кредиту (з додатком, яким визначається Графік платежів за договором).

Позивач свої зобов`язання за означеним договором виконав в повному обсязі, надавши 26.11.2007 відповідачці для придбання автомобіля KIA CERATO, 2007 року випуску кредит в сумі 17 100 доларів США, на умовах та в строк передбачений кредитним договором, що стверджується заявою ОСОБА_1 на ім`я директора ЛРД ВАТ «Ерсте Банк» ОСОБА_3 , заявою на видачу готівки №3 та квитанцією №270000703 від 26.11.2007, в свою чергу, відповідачка зобов`язалася повертати кредит з процентами щомісячними платежами, відповідно до графіку, наведеного в додатку №1 до кредитного договору, з кінцевим терміном виконання зобов`язання 25.11.2014 включно (т. 1 а.с. 53-55).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 листопада 2007 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу №014/3530/5/07115, відповідно до умов якого відповідачка передала позивачу у заставу належний їй автомобіль марки KIA CERATO, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 13-14).

Окрім цього, 22 вересня 2009 року та 14 січня 2010 року, між ПАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_1 укладено додаткові угоди №1 та №2 до кредитного договору №014/3530/5/07115 від 26 листопада 2007 року, про що відповідачкою не заперечується (т. 3 а.с. 16-23).

З розрахунку заборгованості від 25.02.2016 та виписки по рахунку ОСОБА_1 , інших матеріалів справи вбачається, що остання, взяті на себе кредитні зобов`язання за договором №014/3530/5/07115 від 26.11.2007 належним чином не виконувала, останній платіж у розмірі 148, 88 доларів США на погашення тіла кредиту внесла 06 грудня 2010 року, з того часу жодних платежів не здійснювала, через що у неї перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на 25 лютого 2016 року склала 16 534,18 доларів США, з яких: 14 234,04 доларів США заборгованість за тілом кредиту та 2 300,14 доларів США прострочені проценти, зазначену заборгованість відповідачка добровільно не погашає (т. 1 а.с. 16-17, т. 3 а.с. 24-31).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК.

Вказане узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.

Судом першої інстанції було встановлено, що ВАТ «Ерсте Банк», за наявності прострочення виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася невиплаченою, а також сплати процентів, про що свідчить лист-вимога від 05.05.2011 №6.2.0.12.0/102 (т. 1 а.с. 50-51).

Такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Суд першої інстанції врахувавши норми матеріального права й правові позиції Великої Палати Верховного Суду, прийшов до висновку, що починаючи з 04.06.2011, банк не мав права нараховувати ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами за спірним договором від 26.11.2007, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідачки заборгованості по процентах за період з 04.06.2011 по 25.11.2012, задоволенню не підлягає.

Окрім того, було встановлено, що ОСОБА_1 за період з 26.11.2007 по 03.06.2011 мала б сплати проценти за користування кредитом в сумі 5 820, 64 доларів США, тоді як нею сплачено 5 839, 34 доларів США (т. 1 а.с.16-17).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було всебічно та повно досліджено обставини справи та прийнято рішення відповідно до вимог закону.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що судом не встановлено загальної суми сплаченої відповідачем на виконання своїх договірних зобов`язань, зокрема не визначено суми коштів на погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів вважає вказані покликання безпідставними, оскільки заборгованість ОСОБА_1 підтверджується матеріалами справи, судом першої інстанції повно та всебічно досліджено матеріали справи, проте ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів не надано доказів, не спростовано розміру заборгованості, та не надано розрахунку заборгованості, який вона вважала б правильним.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.