Справа № 242/4286/20
Провадження № 2/242/100/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кермач Андрій Іванович, до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

Де сторонами є: позивач ОСОБА_1 , представник позивача Кермач А.І. , відповідач ОСОБА_2 , представник відповідачаОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

15.10.2020 р. позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що восени 2016 р. він уклав усну угоду з ОСОБА_5 про спільну діяльність у Фермерському господарстві «Кудаси» з метою отримання прибутку. За попередньою домовленістю та з метою спільної діяльності в період з листопада 2016 р. по березень 2017 р. ОСОБА_5 частинами передав ОСОБА_1 грошові кошти у готівковій формі, а саме: 53000 доларів США, 7472 Євро, 37000 грн. Вказані грошові кошти ОСОБА_5 особисто передав ОСОБА_1 без відповідних розписок. У квітні 2017 р. до нього приїхав ОСОБА_5 разом з ОСОБА_2 та повідомив, що останній також буде брати участь у їх спільній господарській діяльності, а саме надавати грошові кошти, на що ОСОБА_1 погодився.26.10.2017 р. ОСОБА_2 вимагав повернути йому грошові кошти, які ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 , який повідомив, що частина переданих ним грошових коштів належала ОСОБА_2 . Під диктовку ОСОБА_6 ОСОБА_1 написав дві розписки про зобов`язання повернення грошових коштів ОСОБА_5 в сумі 7472 Євро та 23300 доларів США та ОСОБА_2 в сумі 30000 доларів США та 37000 грн. Ані під час, ані після написання вказаних розписок грошові кошти ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_5 йому не передавали. Протягом 2018-2019 р.р. ОСОБА_1 в межах спільної господарської діяльності із ОСОБА_5 надавав останньому сільськогосподарську продукцію для реалізації, а останній інформував про здійснення розрахунку із ОСОБА_2 08.11.2019 р. ОСОБА_2 звернувся до Цюрупинського районного суду Херсонської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики (розписки від 26.10.2017 р.) в сумі 37000 доларів США та 33261,30 грн. основного боргу та 1848,99 доларів США та 1499,20 грн. - 3 % річних. Вважає, що надана розписка порушує його права, оскільки в дійсності грошові кошти в сумі 30000 доларів США та 37000 грн. ОСОБА_2 ніколи не передавав йому. Під час написання розписки був впевнений, що між ними та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 діяла угода (договір) про спільну господарську діяльність, а розписка надається як гарантія з його боку виконати свої зобов`язання за цією угодою. Договір позики у формі розписки укладено під впливом тиску та обману ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , оскільки коли він отримував у 2016 -2017 р.р. від ОСОБА_5 грошові кошти на спільну господарську діяльність, не знав і не передбачав настання наслідків у виді стягнення з нього заборгованості за розпискою, яку він надав ОСОБА_2 26.10.2017 р. Вважає, що вказана розписка є удаваним правочином позики з метою приховати інший правочин - угоду (договір) про спільну господарську діяльність між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , а тому просив визнати договір позики, укладений між ним та ОСОБА_2 , що оформлений розпискою від 26.10.2017 р., недійсним.

Заяви та клопотання сторін.

Відповідач надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, зазначив, що на початку 2016 р. позивач та ОСОБА_5 мали усну домовленість про спільну діяльність, яка полягала у вирощуванні сільськогосподарських культур, їх реалізації та розподілі прибутку, який мав бути розділений після відчуження сільськогосподарських культур. Проте, спочатку спільна діяльність розпочиналась на земельних ділянках, які належали дружині ОСОБА_5 . Згодом ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_5 , що у його ФГ «Кудаси» є земельні ділянки та запропонував їхню угоду по спільній діяльності перенести на ці ділянки, на що останній погодився. На весні 2017 р. ОСОБА_5 познайомив його з ОСОБА_1 та вони домовились, що з цього часу спільна діяльність є тристоронньою, а її учасники вирішили ділити прибуток від неї по 33 % кожному. Завданням ОСОБА_1 було обробляти землю, сіяти сільськогосподарські культури, збирати врожай та реалізовувати його, а його завданням і завданням ОСОБА_5 - надання грошових коштів. У зв`язку з тим, що позивачем не виконувалися умови угоди, його діяльність по вирощуванню врожаю у ФГ «Кудаси» завжди була збитковою (за словами самого позивача), грошові кошти від зібраного протягом 2016-2019 років врожаю були привласнені позивачем, а інші учасники цієї угоди тривалий час не отримували прибутків і вони вирішили припинити будь-які спільні дії та співробітництво з позивачем, який обіцяв повернути грошові кошти. В кінці літа-на початку осені 2017 р. повідомили позивачу про свої наміри, з чим він погодився та пообіцяв повернути грошові кошти восени, коли буде зібрано та реалізовано останній врожай та перед початком зимового періоду. Після не отриманн грошових коштів у лютому 2018 р. він неодноразово звертався до позивача з вимогою повернути належні йому кошти. Не отримавши їх 21.03.2019 р. звернувся до Олешківського ВП Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області із заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 у зв`язку із неповерненням боргу. У своїх поясненнях позивач визнав, що отримував від ОСОБА_5 грошові кошти, погодився на написання розписки про їх отримання та те, що написання розписки та отримання грошових коштів від ОСОБА_2 відбувалося без будь-яких свідків. Отже, надаючи пояснення слідчому позивач зізнався, що гроші отримував від відповідача у зазначених розмірах, розписку писав про отримання грошових коштів, при цьому свідків не було. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що у 2017 р. господарська діяльність ФГ «Кудаси» виявилася збитковою, проте доказів, що врожай було знищено, не надає. У позивача зобов`язання по поверненню грошових коштів виникли у лютому 2018 р., проте позивач протягом 2018 - 2020 р. грошові кошти не повертав, хоча відповідно до інформації із загальнодоспуних джерел вбачається, що протягом 2017-2020 р.р. сільськогосподарська діяльність ФГ «Кудаси» не була збитковою, а отже твердження позивача про збитковість у 2017 р. є лише прямим ухиленням від виконання своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів. 26.10.2017 р. він приїхав до позивача та попросив останнього повернути грошові кошти. Позивач повідомив, що не має грошових коштів, вони домовилися, що він напише розписки, як гарантію їх повернення, при цьому жодних погроз на його адресу не надходило. ОСОБА_5 не був присутнім під час їх написання, про що повідомив під час допиту у якості свідка по справі № 664/3187/19. Більш того, особи, які заявлені позивачем як свідки відповідних подій, були допитані як свідки під час розгляду справи № 664/3187/19. Сам позивач теж був допитаний у якості свідка та ним було зазначено, що загальна сума, яку він отримав від ОСОБА_2 та ОСОБА_5 становить більше 70000 доларів США. Позивачем не надано жодних доказів того, що договір позики (розписка) був укладений під впливом насильства. Позивач стверджує, що метою написання розписки (договору позики) насправді було приховання іншого правочину, а саме: угоди (договору) про спільну господарську діяльність. Проте, усні домовленості про спільну господарську діяльність існували та були припинені до написання розписки. Так, жодного разу позивачем не було здійснено розподілу прибутку між учасниками спільної діяльності протягом 2017 - 2019 р.р. та в наступні роки проведено не було. Тобто, отриманий прибуток від спільної діяльності, яку він вважав чинною на момент звернення відповідача до суду у 2019 р., позивачем отримувався одноособово. Таким чином, позивач своїми твердженнями щодо того, що розписка (договір позики) було укладено з метою приховування іншого правочину, вводить суд в оману, при цьому не надає жодного доказу, що ним виконувалися його зобов`язання у межах спільної діяльності, що прибуток, який ним отримано протягом 2017 - 2020 р.р. він ділив між відповідачем та ОСОБА_5 , як це було обумовлено усними домовленостями сторін. Просив відмовити у задоволенні позову та стягнути на його користь понесені витрати на надання правничої допомоги у розмірі 5000 грн.

Процесуальні дії у справі.

16.10.2020 р. судом зроблено запит щодо уточнення зареєстрованого місця проживання відповідача.

Ухвалою суду від 03.12.2020 р. позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 22.01.2021 р. відкрито провадження по справі, витребувані докази за клопотанням позивача.

Ухвалою від11.03.2021 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

В обґрунтування позову позивачем надано копію розписки від 26.10.2020 р., відповідно до якої він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30000 доларів США та 37000 грн.

Надано копію позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів (справа № 664/1356/19), відзиву на дану позовну заяву, копії розписок, надані ОСОБА_5 , ОСОБА_2 26.10.2017 р., відповідь на відзив та інші копії матеріалів по зазначеній цивільній справі. По даній справі ухвалено рішення на користь ОСОБА_2 , на яке було подано апеляційну скаргу.

Докази, як то відомості по цивільній справі № 664/1065/20, не приймаються судом, оскільки не стосуються даної справи.

Відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову надано висновок від 27.03.2019 р. з рекомендаціями звернення до суду для вирішення питання по суті, оскільки ознак кримінального правопорушення в повідомленні ОСОБА_2 не виявлено, в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки цивільно-правових відносин.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 26.03.2019 р. останній повідомив, що у жовтні 2017 р. він попросив у ОСОБА_5 грошові кошти для розвитку ФГ «Кудаси», на що останній повідомив, що в нього є компаньйон, який ці гроші може дати нам для розвитку. В кінці жовтня ОСОБА_5 привіз гроші в сумі 10000 доларів США, через декілька місяців ОСОБА_5 передав ще 20000 доларів США. Влітку 2017 р. відбулося знайомство з компаньйоном ОСОБА_5 - ОСОБА_2 Гроші в сумі 37000 грн. він не отримував, вони передавалися ОСОБА_8 . Після цього до нього звернувся ОСОБА_5 з проханням написати розписку на ім`я ОСОБА_2 про отримання грошей в розмірі 30000 доларів США та 37000 грн. на розвиток ФГ «Кудаси», на що він погодився. Написав розписку без будь-яких свідків. Йому надходили погрози від ОСОБА_2 з приводу повернення грошей, свідків цього немає.

Відповідно до розписок 06.06.2017 р. ОСОБА_1 взяв 10000 доларів США та 25.06.2017 р. 10000 доларів США.

Також, на підтвердження витрат на надання правничої допомоги, надано меморіальний ордер № @2PL253543 від 08.02.2021 р.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 202, 204 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недісним.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК - правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Так, з аналізу ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження наявності невиконаного зобов`язання за договором позики.

Як вбачається з тексту розписки від 26.10.2017 р., ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти на розвиток ФГ «Кудаси» у сумі 30000 доларів США та 37000 грн., які зобов`язувався повернути до 28.02.2018 р.

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Аналізуючи наведені положення закону, суд зауважує, що договір позики за своєю суттю є двостороннім правочином та одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права.

Отже, до істотних умов договору позики віднесено умови щодо: суми позики, обов`язку позичальника повернути позику та строк позики.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц, які суд у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З урахуванням зазначеного правового висновку, підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка підтверджує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови про їх повернення.

У ч.1-5 ст.203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивач, оспорюючи договір позики, вказує на те, що він був вчинений під впливом тиску та обману, грошей він не отримував, та надана розписка є удаваним правочином позики з метою приховати інший правочин - угоду (договір) про спільну господарську діяльність.

Проте, зазначене спростовується письмовими поясненнями самого позивача, наданими на ім`я начальника Олешківського ВП Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області 26.03.2019 р.

Зі змісту розписки вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, які визначені законом для договорів позики.

Також, суд враховує, що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише майже через чотири роки після його укладення, що також ставить під сумнів твердження щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивача як одержувача позики, під впливом тиску та обману, та з метою приховати інший правочин, оскільки доказів на підтвердження зазначеного позивачем не надано.

Із досліджених в судовому засіданні матеріалів ЖЄО № 2154 від 21.03.2019 року наданих на підтвердження своїх заперечень відповідачем, вбачається, що 21.03.2019 р. ОСОБА_2 звернувся до відділення поліції з заявою про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності. За результатом розгляду вказаної заяви кримінальне провадження не заведене, позивачу надано відповідь про те, що між ним та ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини.

Верховний Суд України у своїй постанові по справі №6-63цс13 від 18.09.2013 зазначив, що досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Із розписки від 26.10.2017 року слідує, що позивач засвідчив факт отримання від ОСОБА_2 грошових коштів на розвиток ФГ «Кудаси» у сумі 30000 доларів США та 37000 грн., які зобов`язувався повернути до 28.02.2018 р.

В ході розгляду справи встановлено, що доводи позивача побудовані виключно на його поясненнях, жодних інших належних та допустимих доказів останнім суду не надано.

Так, згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 219 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, а також враховуючи змагальність цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду цієї цивільної справи ОСОБА_1 не довів наявність будь-яких обставин, які, відповідно до статей 203, 215, 638, 1046, 1051 ЦК України, що є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, , а таким чином надана позивачем розписка від 26.10.2017 року є належним доказом факту укладення саме договору позики, у зв`зку з чим суд дійшов висновку, що позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні підтвердженні витрати відповідача на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кермач Андрій Іванович, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано 20.04.2021 р.

Суддя