Постанова

Іменем України

13 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 755/8142/18

провадження № 61-8355св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Організація об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти»,

третя особа - директор Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» Луценко Наталія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» та директора Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» Луценко Наталії Анатоліївни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сержанюка А. С., Гуля В. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти», третя особа - директор Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» Луценко Наталія Анатоліївна, про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в організації праці та виробництва, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у травні 2018 року звернулася до суду з позовом до Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» (далі - ООГ ЦЗД «Наші діти»), в якому просила визнати незаконними та скасувати накази від 14 лютого 2018 року № 07-к та від 27 квітня 2018 року; поновити її на посаді сімейного вихователя ООГ ЦЗД «Наші діти»; стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 317 грн.

Зазначений позов, ОСОБА_1 мотивувала тим, що 16 лютого 2015 року її було прийнято на посаду сімейного вихователя до ООГ ЦЗД «Наші діти» на підставі наказу від 16 лютого 2015 року № 10-к.

27 квітня 2018 року ООГ ЦЗД «Наші діти» видала наказ № 17-к про припинення трудового договору, відповідно до якого її звільнено з посади сімейного вихователя у зв`язку зі скороченням штату та зміною організаційної структури ООГ ЦЗД «Наші діти».

Вважає звільнення незаконним та безпідставним, оскільки наказ від 14 лютого 2018 року № 07-к підписаний особою, яка не мала повноважень на його підписання. Крім того, вказаний наказ не містить підтвердження змін в організації праці та виробництва, відсутнє підтвердження скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, наказ від 27 квітня 2018 року № 17-к про звільнення є незаконним, оскільки він був виданий на підставі наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к, тому процедура звільнення була проведена із грубим порушенням вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець не запропонував працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Посилаючись на те, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, просила задовольнити позов.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 10 вересня 2018 року відмовив у задоволенні позову.

Київський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року залишив без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романцова Т. В., задовольнив частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суд касаційної інстанції мотивував тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не встановив, чи пропонував роботодавець позивачу наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду за відповідною спеціальністю чи іншу вакантну посаду, яку ОСОБА_1 може виконувати відповідно до її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачу доведено до відома, що їй буде надано у подальшому гарантії як особі, яка має статус опікуна, матеріальне заохочення, тощо не є належним виконанням обов`язку роботодавця відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки вказані гарантії і заохочення не можуть замінювати встановлені трудовим законодавством гарантії для працівників при звільненні.

Крім того, суди не надали належної оцінки штатному розпису ООГ ЦЗД «Наші діти», затвердженому 31 січня 2018 року, який містить посади вихователів та сімейних вихователів.

Суди не врахували, що пропозиція роботодавця укласти договір про надання послуг не є виконанням обов`язку роботодавця, визначеного статтею 49-2 КЗпП України щодо запропонування працівнику наявної на підприємстві роботи.

Також не є правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 здійснювала повноваження щодо належного утримання, виховання та розвитку дітей, а не роботу (трудову функцію) в межах режиму роботи ООГ ЦЗД «Наші діти».

Відповідно до статті 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою-восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

Вирішуючи спір у справі, суди також не врахували вказані норми права та не перевірили дотримання роботодавцем при звільненні позивача встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 27 травня 2020 року позов задовольнив частково.

Визнав незаконним наказ № 17-к від 27 квітня 2018 року ООГ ЦЗД «Наші діти» «Про припинення трудового контракту».

Поновив ОСОБА_1 на посаді сімейного вихователя ООГ ЦЗД «Наші діти» з 30 квітня 2018 року.

Стягнув з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня до 25 травня 2018 року у розмірі 7 317 грн (без врахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів).

Стягнув з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

В решті вимог відмовив.

Допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Стягнув з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 409,60 грн.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що посада вихователя не була вакантною на день попередження про наступне звільнення та на день звільнення позивача. Тому позивач могла реалізувати своє право на працю, звернувшись із відповідною заявою до відповідача.

Судом також не встановлено іншу вакантну роботу, яка б існувала на цьому підприємстві на день попередження про звільнення чи на день звільнення позивача, яку працівник може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду.

Однак, під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не було дотримано норм права щодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.

Зміна умов праці шляхом звільнення з посади працівника та пропонування укласти цивільно-правову угоду без дотримання гарантій, передбачених статтями 40, 42, 49-2 КЗпП України, не є належним виконанням власником норм трудового законодавства та суперечить визначеним законом гарантіям, які діють під час такого звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к незаконним та його скасування місцевий суд виходив з того, що оспорюваний наказ підписаний директором ООГ ЦЗД «Наші діти» ОСОБА_3 , а не засновником Громадської організації «Німецько-польсько-українське товариство в Україні» в особі керівника Луценко Н. А. , однак сам лише факт перевищення особою своїх повноважень при підписанні оспорюваного наказу не може слугувати єдиною підставою для визнання його незаконним.

Київський апеляційний суд постановою від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ООГ ЦЗД «Наші діти» залишив без задоволення та стягнув на користь ОСОБА_1 з ООГ ЦЗД «Наші діти» суму середнього заробітку за період 26 травня 2018 року до 27 травня 2020 року. В іншій частині рішення залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в організації праці та виробництва, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не було дотримано вказаних норм права щодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років. Рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Однак, суд першої інстанції помилково при визначенні середньоденної заробітної плати для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу визначив середньоденну заробітну плату шляхом ділення заробітної плати за останні два місяці роботи перед звільненням на кількість календарних, в ці місяці, неправильно застосувавши положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у зв`язку з чим дійшов неправильних висновків щодо розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Київський апеляційний суд 09 червня 2021 року прийняв до постанови Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року додаткову постанову такого змісту: «Апеляційну скаргу Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» залишити без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» () на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період з 26.05.2018 року по 27.05.2020 року у розмірі 242 440 грн. 00 коп. В іншій частині рішення залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.»

Додаткову постанову апеляційний суд мотивував тим, що в резолютивній частині постанови вирішено питання про право, але не зазначено точної грошової суми, присудженої до стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 26 травня 2018 року до 27 травня 2020 року у розмірі 242 440 грн.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

Від ООГ ЦЗД «Наші діти» 19 травня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Від директора ООГ ЦЗД «Наші діти» Луценко Н. А. 28 травня2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ООГ ЦЗД «Наші діти» мотивована тим, що рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку лише в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначене судове рішення оскаржувалося в апеляційному порядку відповідачем також в частині визнання незаконним та скасування наказу про зміни в організації праці та виробництва, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, однак у постанові не зроблено жодних висновків щодо мотивів відхилення доводів апеляційної скарги відповідача.

Вказане свідчить про порушення судом апеляційної інстанції принципу рівності сторін та ухвалення постанови про порушення вимог статей 2, 69, 263, 265, 382 ЦПК України.

Суд першої інстанції правомірно залишив без розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, у зв`язку з її поданням з пропуском строку, встановленого статтею 49 ЦПК України, і позивач не заявляв клопотання щодо його поновлення. Натомість апеляційний суд дійшов помилкового висновку про можливість стягнення з відповідача суми середнього заробітку за період з 26 травня 2018 року до 27 травня 2020 року.

Відповідачем оскаржувалося рішення не лише в частині скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку, але й в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою.

Посилання позивача про заборону звільнення опікунів з підстав передбачених частиною першою статті 40 КЗпП України є помилковим в частині тих осіб, які не підпадають під ознаки встановлені статтею 184 КЗпП України, що узгоджується із судовою практикою, висловленою у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі № 802/3080/14-а, рішенні Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року у справі № 458/1319/16-ц та постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2011 року у справі № 9921/11/9104.

Суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та додатковій постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 926/1795/18.

Касаційна скарга директора ООГ ЦЗД «Наші діти» Луценко Н. А. мотивована тим, що ОСОБА_1 як момент звільнення, так і станом на період розгляду справи не мала статусу одинокої матері, яка має на утриманні дитину віком до 14 років або дитину-інваліда. Судами помилково ототожнене поняття «опікун» та «одинока матір».

Відсутня жодна норма матеріального права, яка б прямо забороняла звільнення з ініціативи роботодавця осіб, які мають статус опікуна.

Обговорення та оцінка доцільності скорочення чисельності або штату працівників установи виходить за межі судової компетенції, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власникові або уповноваженому ним органу, що закріплено у частині третій статті 64 ГК України та підтримано Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від ОСОБА_1 у вересні 2021 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційні скарги ООГ ЦЗД «Наші діти» та директора ООГ ЦЗД «Наші діти» Луценко Н. А. , в яких заявник просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що за наявності вакантної посади та за наявності переважного права на залишення на робочому місці, саме вихователям/соціальним педагогам, а не сімейному вихователю-опікуну, тобто їй мали б запропонувати вакантні посади, які були наявні і на їх місце приймали на роботу нових працівників. Тобто у протиправний спосіб зі штату ООГ ЦЗД «Наші діти» були виведені посади сімейних вихователів, які ще й мали статус опікунів.

Всі протиправні дії ООГ ЦЗД «Наші діти» були спрямовані не на всіх працівників, а на конкретну групу працівників - осіб, що мали спеціальний статус, тобто свідомо та навмисно були порушені права осіб із спеціальним статусом - опікунів, які були штатними працівниками та виконували трудову функцію.

Звертаючись до суду з позовом, вона просила на підставі статті 235 КЗпП України стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, не знала та не могла знати про те, що розгляд справи затягнеться. Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу має рахуватися від дня незаконного звільнення з роботи по час винесення судом рішення, тобто з 01 травня 2018 року до 27 травня 2020 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 15 липня 2021 року відкрив провадження у цій справі за касаційною скаргою директора ООГ ЦЗД «Наші діти» Луценко Н. А. та витребував її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва.

Справа № 755/8142/18 надійшла до Верховного Суду 28 липня 2021 року.

Верховний Суд ухвалою від 15 липня 2021 року відкрив провадження у цій справі за касаційною скаргою ООГ ЦЗД «Наші діти».

Верховний Суд ухвалою від 29 вересня 2021 року відмовив у задоволенні клопотання ООГ ЦЗД «Наші діти» та директора ООГ ЦЗД «Наші діти» Луценко Н. А. про розгляд справи за участю їх представників. Продовжив ОСОБА_1 до 13 вересня 2021 року строк на подання відзивів на касаційні скарги. Справу призначив до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1421 затверджено Типове положення про центр захисту дітей «Наші діти», відповідно до якого Центр захисту дітей «Наші діти» - заклад соціального захисту дітей, призначений для перебування дітей віком до 18 років і надання їм комплексної соціальної, психологічної, педагогічної, медичної та інших видів допомоги. Центр утворюється, реорганізується та ліквідується структурним осередком Німецько-Польсько-Українського товариства в Україні. Центр є юридичною особою і діє на підставі Положення.

Між ООГ ЦЗД «Наші діти» та ОСОБА_1 12 лютого 2015 року було укладено контракт, відповідно до умов якого ОСОБА_1 приймається на роботу в ООГ ЦЗД «Наші діти» на посаду сімейного вихователя з 16 лютого 2015 року із випробувальним терміном три місяці. Цей контракт є безстроковим трудовим договором.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 листопада 2017 року № 622 ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_6 позбавлена батьківських прав на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року. Батько ОСОБА_7 помер. Відповідальність за збереження житла її підопічної, покладено на ОСОБА_1 .

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 листопада 2017 року № 631 ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_9 та батько ОСОБА_10 позбавлені батьківських прав на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2005 року, та покладено відповідальність за збереження житла її підопічної.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 грудня 2017 року № 860 ОСОБА_1 призначено піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та покладено відповідальність за збереження житла її підопічного.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 грудня 2017 року № 709 сімейного вихователя ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_12 позбавлена батьківських прав на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 серпня 2017 року. На момент оформлення опіки ОСОБА_13 свого житла та майна не мала.

ООГ ЦЗД «Наші діти» 14 лютого 2018 року видано наказ № 07-к «Про зміни в організації праці та виробництва», яким для приведення у відповідність структури ООГ ЦЗД «Наші діти»вимогам «Типового положення», 30 квітня 2018 року виведено із штату посади сімейних вихователів, які за своєю правовою природою є опікунами та/або батьками-вихователями, що відповідно до пункту 15 «Типового положення» проживають разом з дітьми і виконують обов`язки з утримання та виховання згідно з вимогами законодавства, але не є штатними працівниками центру.

Сімейний вихователь ООГ ЦЗД «Наші діти» ОСОБА_1 14 лютого 2018 року була ознайомлена із наказом № 07-к «Про зміни в організації праці та виробництва з 01 травня 2018 року в зв`язку із вивільненням та скороченням посад сімейних вихователів» та відмовилась його підписати.

Наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» від 27 квітня 2018 року № 17-к/1 «Про припинення трудового контракту» сімейного вихователя ОСОБА_1 звільнено 30 квітня 2018 року у зв`язку із скороченням штату та зміною організаційної структури. З наказом від 27 квітня 2018 року № 17-к/1 ОСОБА_1 ознайомлена 27 квітня 2018 року. Вихідна допомога виплачена у розмірі 9 940 грн.

Листом ООГ ЦЗД «Наші діти» від 04 травня 2018 року повідомлено Службу у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що з 01 травня 2018 року у ООГ ЦЗД «Наші діти»посада сімейного вихователя була скорочена у зв`язку зі зміною в організації праці та виробництва з дотриманням вимог чинного законодавства. Для стимулювання належного виконання обов`язків опікунів/піклувальників та задля дотримання умов виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку/піклування засновник прийняв рішення про виплату грошової винагороди для опікунів/піклувальників на постійній основі. Для реалізації даного рішення їм було запропоновано укласти договір про надання послуг. ОСОБА_1 відмовилась від укладення зазначеного договору, тому відсутні підстави для продовження співпраці з вищевказаною особою.

Також судами було встановлено, що наказ ООГ ЦЗД «Наші діти» від 14 лютого 2018 року № 07-к було підписано директором ООГ ЦЗД «Наші діти» ОСОБА_3 , а не засновником Громадської організації «Німецько-польсько-українське товариство в Україні» в особі керівника Луценко Н. А.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Із матеріалів справи встановлено те, що у червні 2020 року від ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року, в якій вона просила визнати незаконним та скасувати наказ від 14 лютого 2018 року № 07-к, виданий ООГ ЦЗД «Наші діти». Стягнути з ООГ ЦЗД «Наші діти» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2018 року до 27 травня 2020 року в розмірі 249 751,98 грн та змінити мотивувальну частину рішення суду щодо мотивів звільнення її з посади та щодо відсутності реальних змін в організації праці та виробництва ООГ ЦЗД «Наші діти».

Від ООГ ЦЗД «Наші діти» 01 липня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року, в якій заявник просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ООГ ЦЗД «Наші діти» та задовольняючи частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині рішення посилався на те, що задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в організації праці та виробництва, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не було дотримано вказаних норм права щодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.

Однак апеляційний суд зазначив про те, що рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Тобто, апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції тільки в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд не погоджується із вказаним висновком апеляційного суду, оскільки звертаючись із апеляційною скаргою ООГ ЦЗД «Наші діти» просило переглянути рішення не лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але й в частині визнання незаконним наказу про припинення трудового контракту, поновлення ОСОБА_1 на посаді сімейного вихователя.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі крім того, що просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2018 року до 27 травня 2020 року, також просила визнати незаконним та скасувати наказ від 14 лютого 2018 року № 07-к.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Тобто, апеляційний суд на порушення положень статті 303 ЦПК України не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Допустивши вказане порушення апеляційний суд не перевірив дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині визнання незаконним наказу від 27 квітня 2018 року № 17-к про припинення з ОСОБА_1 трудового контракту, поновлення позивача на посаді сімейного вихователя, стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к про зміни в організації праці та виробництва, не надав оцінки доказам, поданим сторонами та не перевірив відповідність висновків суду першої інстанції щодо вказаних вимог обставинам справи.

У силу повноважень суду касаційної інстанції усунути ці недоліки апеляційного провадження на стадії касаційного розгляду неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Враховуючи те, що судом касаційної інстанції скасована постанова апеляційного суду - підлягає скасуванню також винесена у даній справі додаткова постанова Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, а передає справу на новий розгляд, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Щодо заяви ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ООГ ЦЗД «Наші діти»

Від ОСОБА_1 у вересні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява, в якій вона просила закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ООГ ЦЗД «Наші діти», посилаючись на те, що у ордері, прикладеному до касаційної скарги, підставою його видачі зазначено договір про надання правової допомоги від 08 січня 2019 року б/н, згідно з пунктом 2.1 якого строк його дії до 30 червня 2019 року.

У матеріалах справи відсутня додаткова угода до зазначеного договору, якою б було продовжено його дію.

Відповідно до частини третьої статті 392 ЦПК України касаційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи. До касаційної скарги, поданої представником, повинна бути додана довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника.

Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що документами, які посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Звертаючись до суду із касаційною скаргою, представник ООГ ЦЗД «Наші діти» - адвокат Трегуб О. А. надала документи, що посвідчують її повноваження на представлення інтересів ООГ ЦЗД «Наші діти» у Верховному Суді, а саме ордер серії КС № 488668 від 16 травня 2021 року.

Враховуючи викладене, заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти».

Касаційні скарги Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» та директора Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» Луценко Наталія Анатоліївна задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти», третя особа - директор Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» Луценко Наталія Анатоліївна, про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в організації праці та виробництва, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук