Провадження № 22-ц/801/1814/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л. Ф. в залі суду в м. Вінниці, повний текст судового рішення складене 22 червня 2021 року,

у цивільній справі № 127/10484/21 за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання,

встановив:

Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг централізованого теплопостачання, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» відповідно до умов, визначених Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідач порушує умови надання послуг, в зв`язку з чим в період з 30.04.2018 року по 28.02.2021 року утворилася заборгованість, яка з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становить 45348,03 грн., яку і просить стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 45 348, 03 грн. (сорок п`ять тисяч триста сорок вісім грн. 03 коп.) з яких 43 879, 76 грн. - основний борг, 749,35 грн. - інфляційні втрати, 718,92 грн. - 3% річних, а також 2 270,00 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином зобов`язання по оплаті послуг з теплопостачання не виконує, тому заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію підлягають задоволенню у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене на підставі припущень, а не на законних доказах, просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідач заявлених вимог не визнав та у відзиві зазначив, що відповідно до наданих доказів сторона позивача здійснила пропозицію відносно укладення Договору відповідно до статті 641 ЦК України. Однак в наданому Договорі відсутні тарифи, та не надано доказів, що споживач про них проінформований. Позивачем не підтверджено доказами надсилання (надання) відповідачу розрахункових документів, та не надано доказів отримання відповідачем таких документів. Вважає, що позивачем не доведено укладення договору, відповідно до якого у нього виникло право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги. Також позивачем не надано суду жодного доказу про надання житлово-комунальних послуг відповідачу. Зокрема позивачем не надано суду жодного доказу того, що він дійсно у період із 30.04.2018 по 28.02.2021 здійснював надання послуг відповідачу. Позивачем не надано суду жодного доказу щодо того, що відповідач визнав будь-яким чином договір оферти, а чи здійснив будь-які дії направлені на його визнання, чи здійснив будь-які оплати позивачу за надані послуги, які б відповідно до частини другої статті 642 ЦК України засвідчили бажання укласти договір. Натомість позивач вбачаючи, що відповідач не бажає укладати договір, виходячи із положень статей 3, 6, 12-15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України вправі був звернутись до суду за захистом свого права на підставі пункту 1 частини другої статті 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язком дії. Також КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» у своєму позові до ОСОБА_1 не заявляло вимог щодо визнання договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Судом установлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов визначених Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а відповідач, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечується цими послугами.

При цьому, суд погоджується з позицією позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 фактично підтвердив свою згоду з умовами договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Враховуючу ту обставину, що відповідач в добровільному порядку не розраховуються з позивачем за надані послуги централізованого теплопостачання, суд дійшов висновку про повне задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені за повного з`ясування обставин справи та правильного застосування норм матеріального із дотриманням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Хоча договір між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 не укладався, однак, обов`язок щодо ініціативи укладення договору покладається на споживача послуг, тому суд першої інстанції правильно визначив, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством: Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги»

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (частина друга статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

За змістом частини другої статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавцем комунальних послуг із постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Відповідно частини першої, другої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок кореспондується з обов`язком виконавця, визначеному у пункті 2 частини другої статті 8 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

Згідно з абз. 3 частини четвертої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Окрім цього, згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву відповідає визначений пункті 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 20.09.2018 (справа №751/3840/15-ц), споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зроблено висновок, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Суд першої інстанції дійшов правильно висновку про те, що позовні вимоги до ОСОБА_1 є доведеними, оскільки послуги позивачем надавалися, квартира АДРЕСА_2 , у період з 30.04.2018 року по 28.02.2021 року забезпечувалась послугами централізованого теплопостачання, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», за які нараховано відповідну оплату, що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку.

Відповідно до оборотної відомості та розрахунку, наданих позивачем, розмір заборгованості відповідача за послуги з централізованого теплопостачання з урахуванням суми основного боргу, 3% річних, суми втрат від інфляції за період з 30.04.2018 по 28.02.2021 становить 45 348,03 грн., з яких 43 879, 76 грн. - основний борг, 749,35 грн. - інфляційні втрати, 718, 92 грн. - 3% річних (а. с. 10).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 , заперечуючи проти позовних вимог відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надає доказів, які б свідчили про їх спростування.

Як зазначав позивач, в якості пропозиції для підписання споживачами, в газеті «Вінницька газета» № 32 від 03.08.2018 було опубліковано типовий (публічний) договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води.

Згідно з п. 10.2 розділу 10 договору про надання послуг з центрального опалення, постачання гарячої води даний договір відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України, поширює свою дію на відносини, що склались між виконавцем та споживачем послуг, які були між ними до його заключення.

Відповідно до п. 3.4 розділу 3 договору сторони домовилися, що всі платежі за послуги з теплопостачання, що вносяться споживачем на поточний рахунок виконавця, погашають заборгованість попереднього періоду, при її наявності, не залежно від призначення платежу, вказаного в платіжному документі.

Згідно з випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 заборгованість відповідача становить 92 771,28 грн., яка значно перевищує суму позову та строк позовної давності. Також відповідач періодично здійснює платежі, останній платіж був зроблений ним в травні 2021 року на суму 100 грн., що підтверджується повною оборотною відомістю за період з 10.2007 по 08.2021 з моменту створення особового рахунку № НОМЕР_1 , а отже, прийняв оферту у вигляді укладення договору.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вимоги у справі не підтверджено доказами, а саме договором, укладеним між сторонами, адже згідно з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 18.03.2019 в справі № 210/5796/16-ц, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Закон передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі відсутній укладений договір про надання послуг з централізованого теплопостачання між позивачем та відповідачем, а також відсутнє підтвердження надання послуг із теплопостачання із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання та переліком послуг і їх вартістю, колегія суддів не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки примірник даного типового договору міститься у вільному доступі на сайті КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», а тому відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України ця обставина визнається судом загальновідомою та не потребує доказування.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що також не спростовують висновків суду першої інстанції. Цим доводам надана оцінка в рішенні суду першої інстанції, з якою погоджується також суд апеляційної інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує наведені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 06 жовтня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

М. В. Матківська