Єдиний унікальний номер справи 333/6968/20
Номер провадження 2/333/1070/21
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2021 року місто Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого - судді Стоматова Е.Г., за участю секретаря судового засідання Артеменко А.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Федорова М.Д., розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), про визнання недійсним частково договору купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, я якій просить суд: визнати недійсним з моменту вчинення абзац 7 пункту 6 договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого 22.09.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., яка зареєстрована в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2017 року (реєстровий номер нерухомого майна : 101) за ОСОБА_5 , наступного змісту: «Чоловік Покупця гр. ОСОБА_1 підтверджує, що вищевказана квартира купується його дружиною за особисті кошти, та буде знаходитись у її особистій власності, що підтверджується заявою, засвідченою ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 22.09.2017 року за реєстровим №1686». Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати згідно наданих платіжних документів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони перебували у шлюбі з 04.06.2011 року, який рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 27.11.2017 року, яке набуло законної сили 08.12.2017 року. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з відповідачем. Під час шлюбу 22.09.2017 року сторони за спільні кошти сім`ї, вони купили двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2017 року, реєстраційний номер : 101. Покупцем квартири у договорі купівлі-продажу квартири зазначена відповідачка по справі. Стверджує, що квартира куплена за грошові кошти, які отримані ним при продажі автомобіля HYUNDAI SONATA 2010 року випуску, який був зареєстрований за позивачем та проданий ним 25.07.2017 року за 16500 доларів США. ОСОБА_8 під час шлюбу майже не працювала та не мала своїх доходів, як не мала і заощаджень. Під час розгляду Комунарським районним судом м.Запоріжжя цивільного позову про визнання права особистої приватної власності на Ѕ частку спірної квартири за ОСОБА_1 йому стало відомо, що в п.6 абз.7 договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2017 року вказано: - «Чоловік Покупця, гр. ОСОБА_1 , підтверджує, що вищевказана квартира купується його дружиною за особисті кошти, та буде знаходитись у її особистій власності, що підтверджується заявою, засвідченою ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 22.09.2017 року за реєстровим №1686.» та в абз.3 заяви ОСОБА_1 від 22.09.2017 року на адресу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Буцикіної Л.О. вказано: «Повідомляю, що вищезазначена квартира придбавається за особисті кошти моєї дружини, яка є платником за договором купівлі-продажу, та буде знаходитись у її особистій власності». Позивач вказує, що зазначене не відповідає дійсності, спірний договір він не читав, а заяву від 22.09.2017 року підписав в приймальні нотаріальної контори за пропозицією своєї дружини, він також не читав. Зазначає, що відповідач ввела його в оману, пояснив йому, що заявою він підтверджує купівлю квартири під час шлюбу, за ціну і на відомих нам умовах, та приховала від нього, що в заяві також йдеться про придбання квартири за її особисті кошти та у її особисту власність. У разі визнання недійсним абз.7 п.6 договору купівлі-продажу квартири, вона відповідно до ст.60 СК України набуде належного їй при купівлі статусу спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою суду від 08.12.2020 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.

14.12.2020 року на адресу суду через канцелярію надійшла заява позивача ОСОБА_1 про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 14.12.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

01.02.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву в якому він просить відмовити у задоволенні позову, з причини його необґрунтованості та безпідставності, посилається на те, що позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам та зазначає, що позивач не був позбавлений можливості указати в договорі, що оплату за квартиру здійснено за його власні кошти, що дана квартира є його особистою власністю та не повідомив нотаріуса , що купує її разом із відповідачем за спільні кошти та в інтересах сім`ї, тому нотаріус отримала відповідну заяву від нього. Позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, надав письмову нотаріально засвідчену згоду своїй дружині на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, що є особистою приватною власністю відповідачки. Вимоги чинного законодавства щодо змісту і правових наслідків цього правочину та зміст, зокрема, статті 57 СК України нотаріус йому роз`яснила. Зазначає, що до позовної заяви не надані будь які докази на підтвердження того, що право позивача порушене.

08.02.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшла відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 в якій він наполягає на задоволенні заявленої ним позовної вимоги у повному обсязі.

01.03.2021 року на адресу суду через канцелярію надійшло клопотання представника відповідача про долучення додаткових письмових доказів до матеріалів справи та виклик свідків.

Ухвалою суду від 01.03.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник Федоров М.Д. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа ОСОБА_10 до суду не з`явилась про місце, день та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що йому особисто відомо про дарунок відповідачці по справі грошей для купівлі квартири.

Враховуючи викладене, вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважав за належне розглянути справу по суті позовних вимог, враховуючи, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 04.06.2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_12 був укладений шлюб, після укладення шлюбу ОСОБА_12 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » про що видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 27.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Від подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 .

З договору дарування грошових коштів від 22.09.2017 року вбачається, що ОСОБА_14 та ОСОБА_15 подарували, а ОСОБА_5 прийняла у дар грошові кошти у сумі 400000,00 грн. на придбання квартири АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу від 22.09.2017 року зареєстрованому в реєстрі за №1687 ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_2 .

З абзацу 3 п.6 зазначеного договору вбачається, що чоловік покупця ОСОБА_1 , підтверджує, що вищевказана квартира купується його дружиною за особисті кошти, та буде знаходитись у її особистій власності, що підтверджується заявою, засвідченою Буцикіною Л.О. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 22.09.2017 року за реєстровим №1686, яка також міститься в матеріалах справи.

22.09.2017 року відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 проведено приватним нотаріусом Буцикіною Л.О., Запорізького міського нотаріального округу, яка здійснила державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_3 .

З листа №9 від 29.01.2021 року вбачається, що відповідачка за договором №5 з ТОВ «Гарант-Агро» від 12.05.2017 року отримує дохід.

Суд не приймає до уваги: - договір купівлі продажу 2341/2017/555366 транспортного засобу від 25.07.2017 року, оскільки на ньому міститься позначка «АНУЛЬОВАНО»; Витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №0003759 внесеного за заявою від ОСОБА_1 про те, що у період часу з 15:00 годин 14.09.2017 до 13:00 години 17.09.2017 невідома особа, шляхом підбору ключа, проникла до квартири АДРЕСА_6 , звідки таємно викрала майно потерпілого, протокол допиту потерпілого ОСОБА_1 , протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується від 17.09.2017 року оскільки вони не стосуються предмету спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Згідно ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 3ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»,оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилався на те, що оспорюваний правочин вчинений відповідачем з підстав порушення загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України), а також з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 та ст.228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У відповідності ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною третьою статті 228 ЦК України, встановлено у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Слід зазначити, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 22.09.2017 року зареєстрованому в реєстрі за №1687 відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про недійсність договору купівлі-продажу, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 216, 217, 228 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12-13, 76-81, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) про визнання недійсним частково договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст судового рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Е.Г.Стоматов