П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року місто Київ

справа № 754/11371/19

провадження №22-ц/824/12381/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ТОВ «Укрмонолітмонтаж»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж», подану адвокатом Грушовець Аліною Сергіївною,

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Грегуль О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж», третя особа: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж» Пустовий Дмитро Миколайович про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та відшкодування моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що позивач працював в ТОВ «Укрмонолітмонтаж» з 3 червня 2013 року. 8 липня 2015 року він був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015. Приймав участь у бойових діях, був звільнений в запас 6 березня 2018 року.

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 17 серпня 2018 року № 499 з ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років.

Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фону України ТОВ «Укрмонолітмонтаж» йому нараховувалась заробітна плата за період з травня 2015 року по грудень 2015 року, але не виплачувалась.

Залишок заборгованості по заробітній платі з урахуванням перерахованих у липні 2015 року коштів складає 66881 грн.03 коп. ( 75157,88 грн. 8276,85 грн.).

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати складає 221376 грн21 коп.

Те, що відповідач не виплачував йому заробітну плату своєчасно, заподіяло йому величезні моральні страждання. Розмір моральної шкоди оцінює в 200000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Укрмонолітмонтаж» на користь ОСОБА_1 47868 грн.14 коп. заробітної плати, 23121 грн.23 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та 20000 грн. моральної шкоди..

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ТОВ «Укрмонолітмонтаж» подало апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції частково, змінити рішення, зменшивши розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до 1621 грн.19 коп., в іншій частині позовних вимог відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду. Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги довідку, в якій підтверджено виплату заборгованості по заробітній платі за 2015 рік. Крім того, посилався на те, що позивачем не зазначено у чому саме полягали його моральні страждання та обґрунтованість оцінки моральної шкоди у 200000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання представник ТОВ «Укрмонолітмонтаж» не з`явилася, подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання через хворобу, але будь-яких доказів, на підтвердження викладених обставин, суду не надала. Тому колегія суддів, вислухавши думку учасників процесу визнала причини неявки представника відповідача неповажними і вважала за можливе розглядати справу у її відсутність.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , його представники ОСОБА_2 , адвокат Деркач Т.Є. проти доводів апеляційної скарги заперечували просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Шкоріної О.І., пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом установлено, що наказом відповідача від 03.06.2013 № 3-к, позивача прийнято на роботу до відповідача на посаду головного інженера на 1/2 ставки 03.06.2013 з окладом згідно штатного розпису.
Наказом військового комісара Деснянського районного у м. Києві військового комісаріату (по строковій частині) від 08.07.2015 № 110, позивача 08.07.2015 мобілізовано.
Наказом відповідача від 08.07.2015 № 38-к, позивача увільнено від роботи з 08.07.2015 до моменту звільнення (демобілізації) з військової служби під час мобілізації, але не більше одного року. Відповідно до ст. 119 КЗпП України за позивачем збережено займану посаду та середню заробітну плату, але не більше одного року.
Наказом відповідача від 01.11.2018 № 70-к, позивача звільнено з посади головного інженера в зв`язку з систематичними прогулами без поважних причин (п. 5 ст. 40 КЗпП України) з 01.11.2018.
За період з серпня по грудень включно 2015 року заробітна плата позивачу не виплачена.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати і компенсації втрати частини заробітної плати за період з серпня по грудень включно 2015 року, суд виходив із того, що відповідачем та третьою особою не надано доказів, які б свідчили про виплату позивачу заробітної плати за вказаний період. Доводи відповідача про те, що за період з серпня по грудень включно 2015 року заробітна плата позивачу була виплачена в період з 1 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції також вважав, що порушенням прав на оплату праці позивачу заподіяло моральну шкоду. Врахувавши ступень вини відповідача, обставини заподіяння моральної шкоди, тривалість страждань та негативних наслідків, які настали для позивача в зв`язку з порушенням його трудових прав, суд дійшов висновку, що 20000,00 грн є достатнім розміром для відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди.

При цьому суд прийшов до висновку про недоведеність вимог позивача в частині стягнення заробітної плати і компенсації втрати частини заробітної плати за травень, червень, липень 2015 року в сумах, які вказані в позові.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, оскільки воно відповідає нормам чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно зі ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена,як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Частинами першою та другою статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон) і «Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Звернувшись з даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з Указом Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію» та на підставі повістки , виданої 27.01.2015 року, він був призваний на військову службу з 08.07.2015 року, унаслідок чого відповідач як його роботодавець був зобов`язаний у порядку встановленому чинним законодавством виплачувати йому заробітну плату, проте цього не здійснював за вказані ним у позові періоди.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виконуючи вказані норми закону, судом першої інстанції досліджено, надані відповідачем докази про те, що заробітна плата про яку йдеться в позові, позивачу була виплачена.
При цьому судом встановлено, що за період з серпня по грудень включно 2015 року, заробітна плата позивачу не виплачена.

Заперечуючи проти вказаного висновку суду першої інстанції, відповідач посилається на те, що за період з серпня по грудень включно 2015 року, позивачу була виплачена заробітна плата, що підтверджується відомостями на виплату грошей за січень, лютий, березень, квітень, травень 2016 року та довідкою про виплату заробітної плати ОСОБА_1 за період з травня по грудень 2015 року за підписом директора ТОВ «Укрмонолітмонтаж».
Не прийнявши вказані докази до уваги, суд першої інстанції зазначив, що відомості на виплату грошей за 2016 рік не містять інформації про виплату позивачу заробітної плати саме за період з серпня по грудень включно 2015 року.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду.
Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Проаналізувавши надані відповідачем докази на підтвердження його позиції щодо виплати позивачу заробітної плати за період з серпня по грудень 2015 року, у період з січня по травень 2016 року, колегія суддів приходить до висновку, що вони не свідчать про наявність обставин справи, на які посилається відповідач, оскільки не містять інформації про те, що у виплачену позивачу заробітну плату за період з січня по травень 2016 року увійшла заробітна плата за період з серпня по грудень 2015 року.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги відповідача у вказаній частині на увагу не заслуговують.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що діями відповідача порушено права позивача на заробітну плату, яка гарантовано Конституцією України, ст. 119 КЗпП України, чим заподіяно позивачу моральну шкоду і обов`язок по її відшкодуванню повинен бути покладений на відповідача.
Верховний Суд України в п 9. Постанови Пленуму №4 від 31.03.1995 року з відповідними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).
Отже, сам по собі факт порушення права позивача на заробітнку плату, вже є фактором, що безумовно призводить до стресової ситуації та потребує від останнього додаткових зусиль для відновлення душевного спокою, самоорганізації для вирішення проблеми, на яку він не очікував.

Суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, зокрема, врахував тривалість страждань та негативних наслідків, які настали для позивачу, у зв`язку з порушенням його права, а тому розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги і у вказаній частині висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду, ухваленого в даній справі, підстави до скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонолітмонтаж», подану адвокатом Грушовець Аліною Сергіївною, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус