Єдиний унікальний номер судової справи:487/7748/18
Провадження №22-ц/812/1737/21
Постанова

Іменем України

04 жовтня 2021 року м. Миколаїв справа № 487/7748/18

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання недійсними договорів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану його представником адвокатом Білецьким Олегом Петровичем на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О.,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І.В., про визнання недійсними договору купівлі-продажу прав вимоги та відступлення прав вимоги за іпотечним договором.

На обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 24 травня 2018 року між відповідачами ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» укладені договір №545/К купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором № 14/003/08 -G та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 24 травня 2018 року, за якими він є відповідно позичальником і іпотекодавцем.

Вважав, що договори купівлі-продажу майнових прав та відступлення права вимоги, незважаючи на назву, за своєю правовою природою є договорами факторингу, оскільки після укладення договору ПАТ «Дельта Банк» отримало фінансування в розмірі 116 521 грн. 41 коп., а ОСОБА_2 , в свою чергу, набув права одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги, яка щонайменше становить 320 327 грн. 72 коп.

Вказував, що ОСОБА_2 , який є новим кредитором за договором купівлі-продажу майнових прав, не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у зв`язку з чим не може надавати фінансові послуги у формі факторингу.

Просив з передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав визнати недійсними договір купівлі-продажу майнових прав від 24 травня 2018 року № 545/К, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_2 , та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 24 травня 2018 року б/н, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_2 .

У відзивах на позовну заяву ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» зазначали, що ОСОБА_2 придбав право вимоги не безпосередньо у ПАТ «Дельта Банк», а через відкритий аукціон, проведений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Брати участь у таких аукціонах мають право юридичні особи, що не є фінансовими установами, а також фізичні особи. В результаті проведення такого аукціону укладено договір купівлі-продажу майнових прав, тобто договір цесії.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорювані договір купівлі-продажу майнових прав та договір про відступлення права вимоги за правовою природою не є договором факторингу, цей договір укладений на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), з переможцем. За укладеним договором жодна із сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а тому немає підстав для визнання таких правочинів недійсними.

В серпні 2021 року ОСОБА_1 через адвоката Білецького О.П. подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач в обґрунтування своєї позиції посилався в позові на висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року справі № 909/968/16, щодо змісту договорів факторингу та відступлення права вимоги. Крім того, судом неправильно застосовані норми права у подібних правовідносинах, що викладено у висновках постанов Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та у справі №465/646/11 від 31 жовтня 2018 року. Зокрема, суд дав неправильну оцінку правовій природі договору, укладеного 24 травня 2018 року між відповідачами, адже цей договір за змістом є договором факторингу, і він є недійсним, оскільки ОСОБА_2 не є фінансовою установою і не має ліцензії на надання фінансових послуг і укладення такого договору.

Відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не подали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд встановив, що 06 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») укладено кредитний договір № 14/003/08 -G та цього ж дня між цими ж сторонами укладено іпотечний договір б/н, на підставі якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ «Кредитпромбанк» належне йому на праві власності нерухоме майно трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,7 кв.м.

25 травня 2012 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 1441, на підставі якого АТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за вказаними вище Кредитним та іпотечним договорами позичальника, іпотекодавця ОСОБА_1 .

Постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 02 жовтня 2015 року прийняла рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно.

20 лютого 2016 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 619, яким продовжила строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки - до 04 жовтня 2019 року.

04 травня 2018 року на підставі Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про затвердження умов продажу № 601 від 02 березня 2018 року № 649 на електронному майданчику https://prozorro.sale відбувся відкритий електронний аукціон (торги) з продажу майнових АТ «Дельта Банк» за Кредитним портфелем, що складається з прав вимоги за Кредитним договором, що забезпечений заставою нерухомого майна на підставі Іпотечного договору, за результатами якого було визначено переможця електронного аукціону продажу вказаного лоту, а саме ОСОБА_2 , про що складено Протокол електронного аукціону № UА-ЕА-2018-03-07-000101-а від 04 травня 2018 року.

24 травня 2018 року за результатами відкритих торгів (аукціону) між ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду Кадирова В. В. і ОСОБА_2 були укладені договір купівлі-продажу майнових прав № 545/К та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н, укладених із ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав сторони домовилися, що за продаж майнових прав покупець сплачує продавцю грошові кошти в розмірі 116 521 грн. 41 коп. до набуття чинності цим договором.

Предметом оспорювання у цій справі є договір купівлі-продажу майнових прав та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, оформлені за результатами відкритих торгів (аукціону), проведених 04 травня 2018 року Фондом на підставі Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 24 березня 2016 року № 388 (у редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин), та пункту 5.11 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Фонду від 05 липня 2012 року № 2 у редакції Рішення Фонду від 21 листопада 2016 року № 2526.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відступлення права вимоги за кредитним договором і за договором іпотеки на користь ОСОБА_2 , який не є фінансовою установою, не суперечить закону, оскільки оспорювані договір купівлі-продажу майнових прав та договір про відступлення права вимоги за правовою природою не є договорами факторингу, ці договори укладені на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), з переможцем. За укладеним договором купівлі-продажу майнових прав жодна із сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а тому немає підстав для визнання таких правочинів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48).

Суд першої інстанції встановив, що за умовами кредитного договору від 06 лютого 2008 року №14/003/08-G ПАТ «Кредитпромбанк» надав позивачу кредит для купівлі нерухомості трикімнатної квартири АДРЕСА_1 кредит в розмірі 281 790 грн. на строк до 05 лютого 2028 року включно.

25 травня 2012 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, всі права за вказаним кредитним договором та договорами забезпечення перейшли до ПАТ «Дельта Банк».

Постановою правління НБУ від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджена тимчасова адміністрація.

На підставі постанови правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавча дирекція Фонду 02 жовтня 2015 року прийняла рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк».

20 лютого 2016 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 619, яким продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року.

04 травня 2018 року відбулися відкриті електронні торги з продажу майнових прав АТ «Дельта Банк», оформлені протоколом № № UА-ЕА-2018-03-07-000101-а, за яким переможцем торгів визнано ОСОБА_2

24 травня 2018 року за результатами відкритих торгів (аукціону) між ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладені договір купівлі-продажу майнових прав № 545/К та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н, укладеними із ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_2 сплатив продавцеві за продаж майнових прав грошові кошти в розмірі 116 521 грн. 41 коп.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права.

Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57).

Колегія суддів бере до уваги, що договори купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на ОСОБА_2 як нового кредитора. ОСОБА_2 не набув право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки.

Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Тому правильними є висновки суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу майнових прав не містить ознак договору факторингу.

Отже, у процедурі ліквідації ПАТ «Дельта Банк» відбулись електронні торги з продажу майна банку. За результатами торгів переможцем став ОСОБА_2 , який на підставі договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором отримав майнове право вимоги виконання кредитного договору і договору іпотеки.

Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (пункти 51-52)).

Оскільки сторони договору купівлі-продажу майнових прав у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відступлення права вимоги не суперечить закону.

Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував норми матеріального права, повно і всебічно дослідив матеріали справи та дав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану його представником адвокатом Білецьким Олегом Петровичем залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2021 року.