КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/3150/21

номер провадження: 22-ц/824/11070/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кушніра Сергія Борисовича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у складі судді Яровенко Н.О., у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , про визнання ОСОБА_3 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про визнання ОСОБА_3 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, заінтересована особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася її мати - ОСОБА_3 , у якої з березня 2019 року почалися ознаки психічних розладів. Вказувала, що на початку 2019 року ОСОБА_3 отримала травму та зламала стегно, після чого її психічний стан ще більш погіршився. 16 травня 2019 року ОСОБА_3 була оглянута сімейним лікарем, під час якого вона вела себе ще більш агресивно по відношенню до оточуючих. Тому їй було видане направлення до лікаря психіатра та призначено психостимулюючі препарати. Зазначала, що з 21 січня 2021 року ОСОБА_3 перебуває на обліку у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 та проживає разом з нею по АДРЕСА_1 . Вказувала, що внаслідок психічного захворювання ОСОБА_3 не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не здатна себе обслуговувати та потребує догляду. У зв`язку з цим ОСОБА_3 може бути визнана недієздатною, а заявник має можливість дбати про неї, забезпечити її лікуванням та створити їй необхідні побутові умови.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила призначити судово-психіатричну експертизу щодо ОСОБА_3 для визначення її психічного стану та здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом з 16 травня 2019 року по теперішній час, визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатною та призначити ОСОБА_2 опікуном над недієздатною ОСОБА_3 .

У травні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Терещенко Л.В. подала окреме клопотання про призначення у даній справі судово-психіатричної експертизи, проведення якої просила доручити експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз та на вирішення експертів поставити такі запитання:

Чи відповідає психічний стан ОСОБА_3 , станом з березня 2019 року по теперішній час як дієздатної особи ?

Чи розуміла ОСОБА_3 в силу свого захворювання, значення своїх дій станом з березня 2019 року по теперішній час та чи може керувати ними ?

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі заінтересовану особу ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року клопотання представника заявника ОСОБА_2 про призначення судово - психіатричної експертизи - задоволено.

Призначено у справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз. На вирішення експертам поставлено наступні запитання:

Чи страждає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , психічними захворюваннями, якщо так, то з якого часу, і яким саме ?

Чи може ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , розуміти значення своїх дій та керувати ними ?

Зобов`язано заявника ОСОБА_2 забезпечити явку на проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 .

Провадження у справі зупинено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 24 травня 2021 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Кушнір С.Б. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у клопотанні про проведення судово-психіатричної експертизи представник заявника поставила питання про те, чи розуміла значення своїх дій ОСОБА_3 станом з березня 2019 року по теперішній час та чи може ними керувати, у зв`язку з чим намагається встановити юридичний факт для подальшого його використання в іншому судовому процесі. Вказує, що надані заявником медичні документи викликають сумніви в їх достовірності. Зазначає, що згідно з вимогами чинного законодавства та практики Верховного Суду, особа щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Така особа повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажанням скористатись безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Однак суд постановив оскаржувану ухвалу без повідомлення та участі ОСОБА_3 .

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , про визнання ОСОБА_3 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна.

У заяві ОСОБА_2 просила призначити судово-психіатричну експертизу щодо ОСОБА_3 для визначення її психічного стану та здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом з 16 травня 2019 року по теперішній час, визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатною та призначити ОСОБА_2 опікуном над недієздатною ОСОБА_3

26 квітня 2021 року на адресу суду першої інстанції надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 від 16 квітня 2021 року, в яких вона просила суд вирішити питання про її участь у розгляді справи та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання її недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна (86-94).

У судовому засіданні 24 травня 2021 року представник заявника ОСОБА_2 - адвокат Терещенко Л.В. заявила клопотання про призначення у даній справі судово-психіатричної експертизи, проведення якої просила доручити експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз та поставити на вирішення експертів такі запитання:

Чи відповідає психічний стан ОСОБА_3 , станом з березня 2019 року по теперішній час як дієздатної особи ?

Чи розуміла ОСОБА_3 в силу свого захворювання, значення своїх дій станом з березня 2019 року по теперішній час та чи може керувати ними ?

З матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні 24 травня 2021 року, в якому судом першої інстанції була постановлена оскаржувана ухвала про призначення судово-психіатричної експертизи, судом було вирішене питання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень ОСОБА_3 від 16 квітня 2021 року, однак судом не було вирішене клопотання ОСОБА_3 про її участь у розгляду справи, і як наслідок, вона не була заслухана судом та не висловила свої міркування щодо заявленого представником заявника - адвокатом Терещенко Л.В. клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч.1 ст.39, ч.1 ст.40 ЦК України).

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (ч.ч.1-3 ст.41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст.55 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

Частиною 1 ст.294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відповідно до ч.3 ст.296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Частиною 3 ст.297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (ст.298 ЦПК України).

Згідно зі ст.299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 68 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» № 44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ЄСПЛ виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, ЄСПЛ бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т. п.

У пункті 71 цього рішення вказано, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб (через представника), адже вирішується питання обмеження прав особи практично в усіх сферах життя.

ЄСПЛ звертав увагу, що незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно самостійною. В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, ЄСПЛ дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив право особи на справедливий судовий розгляд, передбачене ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 73 вказаного рішення).

Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у пункті 33 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі № 49069/11 «Наталія Михайленко проти України».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).

Відповідно до ч.3 ст.25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних з наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав.

Таким чином, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених належними і допустимими доказами застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт з такою особою, а краще опитати її (за необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи окремого провадження особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 753/4146/18 (провадження № 61-389св19) та у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 195/1605/16-ц (провадження № 61-9500св20).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи, суд першої інстанції на вказані вище обставини справи, вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та практику ЄСПЛ уваги не звернув, внаслідок чого призначив у справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_3 без повідомлення та участі останньої, а також без урахування її клопотання про вирішення питання щодо її участі у розгляді справи, чим порушив вимоги ст.299 ЦПК України та гарантоване їй право на участь у розгляді справи й на справедливий розгляд справи, за результатами якого вона може бути визнана недієздатною.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кушніра Сергія Борисовичазадовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: