ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, третя особа Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Інгосстрах, про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, додаткових угод, договорів страхування, визнання кредитного договору розірваним та виконаним, визнання дій незаконними, припинення права власності банку, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк), третя особа Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Інгосстрах (далі ПрАТ СК Інгосстрах), про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, додаткових угод, договорів страхування, визнання кредитного договору розірваним та виконаним, визнання дій незаконними, припинення права власності банку, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява, мотивована тим, що 14.11.2006 року між нею та Закритим акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк був укладений кредитний договір № DNLYGA00000025 на строк з 14.11.2006 року до 14.11.2013 року.

Відповідно до умов укладеного договору банк зобов`язався надати кредит в розмірі 120 000,00 доларів США на купівлю житлового будинку, що склало на день укладення договору 600 000,00 грн. по курсу 5 грн. за один долар; 10 802,50 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

В свою чергу, вона повинна надавати банку щомісячний платіж в сумі 2 245,81 доларів США, який складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії, суми яких в договорі не зазначені. Строк надання коштів готівкою через касу з 14.11.2006 року по 14.11.2013 року. Погашення кредиту здійснюється в доларах США, що, на її думку, свідчить про незаконність дій банку.

Вважала, що банком при укладенні кредитного договору були недотримані вимоги статті 203 ЦК України, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, чим введено її в оману.

В кредитному договорі не вказано подорожчання кредиту, реальна процентна ставка, сукупна вартість кредиту, що є істотними умовами договору.

Відповідачем до кредитного договору були включені несправедливі умови, які призводять до істотного дисбалансу між правами та обов`язками сторін та є підставою для визнання договору недійсним.

Оскільки надання кредиту є обов`язком банку, така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, отже не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Так само страхування майна позичальника на вимогу банку і сплата додаткових коштів через банк страховій компанії, сплата винагороди, комісії без уточнення сум є неправомірною вимогою банку під час укладення кредитного договору.

Звертала увагу, що згідно зі статтею 11 Закону України Про захист прав споживачів надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у розумінні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В договорі про надання споживчого кредиту мають бути зазначені сума кредиту та розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорі, коли споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Не допускаються дії банку з наміром завдати шкоди іншій особі та зловживання правом в інших формах, банк повинен додержуватися моральних засад суспільства.

Позивач вважає, що при укладені кредитного договору банком не дотримано вимог законів України Про захист прав споживачів, Про банки та банківську діяльність, ЦК України.

Вважає, що укладений кредитний договір є недійсним, так як в момент укладення договору та після його підписання банком були порушені норми ст. 203 ч. 1-3, 5 та 6 ЦК України. Дії банку по внесенню змін до кредитного договору, іпотечного договору, укладенню договору страхування були односторонніми і несправедливими, не відповідали її інтересам, були їй нав`язані, її волевиявлення не було вільним, укладення договорів не відповідало її волі та законодавству.

На час укладення кредитного договору у банка була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. Банк видав кредит у доларах, хоча ця валюта не є грошовою одиницею України, чим грубо порушив Закон України «Про банки та банківську діяльність.

При укладенні кредитного договору банк вніс до нього несправедливі умови, а саме зобов`язав її укласти договір страхування майна від 6 листопада 2006 року та 5 листопада 2013 року зі сплатою на користь банку 4 330,38 грн., а також договір іпотеки від 14 листопада 2006 року, згідно з яким іпотека поширюється на домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку, хоча кредитний договір був виданий на покупку житла.

Без укладення цих договорів і сплати грошей банк відмовлявся укладати кредитний договір і продовжувати строк кредиту, постійно погрожував забрати домоволодіння та земельну ділянку.

В порушення статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк постійно змінював умови договору, а тому вони є несправедливими, так як має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Під примусом розірвання договору та виселення з домоволодіння банк постійно надсилав додаткові угоди про зміну умов кредитного договору.

Так, додатковим договором № 1 до кредитного договору від 6 листопада 2008 року банк незаконно вніс зміни у п. 1.1 кредитного договору і вказав, що оплата за користування кредитом складає 0,96% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, за надання фінансового інструменту щомісяця сплата складає 0,20% від суми виданого кредиту; п.3.2 кредитного договору - позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,52% на місяць з суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Додатковою угодою № 1 від 12 листопада 2013 року до кредитного договору банк зобов`язався видати готівку через касу на строк по 15 листопада 2013 року включно і зменшив на 180604,62 долара США суму заборгованості, що виникла з дати надання кредиту і до 12 листопада 2013 року, а саме відсотки в сумі 71590,02 долара США, пеню в розмірі 109014, 60 доларів США. Додатково банк встановив: штраф у розмірі 180604,62 долара США за кожен місяць порушення, сплату страхових коштів у сумі 44886,11 доларів США, сплату за користування кредитом у сумі 10,08% з 11 листопада 2013 року на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. Встановлено неустойку в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором. Терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, неустойки встановлено у 50 років.

Додатковою угодою № 1 від 12 лютого 2019 року до кредитного договору від 14 листопада 2006 року замінена валюта кредиту з долара на гривню за курсом 27,08 грн. - за 1 долар США. ПАТ КБ «ПриватБанк» встановив, що заборгованість на дату укладення цієї угоди становить 9220758,44 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 901659,74 грн., заборгованість за відсотками 931666,01 грн., заборгованість за неустойкою 7348075,14 грн., заборгованість за судовими штрафами-витратами - 39357,56 грн.

Дата остаточного погашення заборгованості за договором становить 12 лютого 2024 року. Крім того, вона зобов`язана укласти договір страхування заставленого майна з акредитованою банком страховою компанією. Сума страхового платежу, сплаченого банком разом з нарахованими відсотками, додається до наступного щомісячного платежу згідно графіка. З прощеної заборгованості вона повинна сплатити податок. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки встановлено тривалістю 10 років.

Згідно з договором іпотеки від 14 листопада 2006 року вона зобов`язана сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць, вносити щомісячний платіж у сумі 2245,81 доларів США, який включає заборгованість за кредитом, відсотками, комісією. Крім того, зобов`язано сплатити відсотки за користування кредитом при порушенні зобов`язань у розмірі 2,15 відсотків за місяць від суми залишку непогашеної заборгованості; сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% щомісяця; сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

На думку позивача, до договору іпотеки внесені несправедливі пункти 18.8.1, 18.8.2, 18.9, відповідно до яких банк може на свій розсуд звернути стягнення на землю та будинок без її згоди, що свідчить про односторонність, несправедливість договору, зловживання банком своїми правами.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7 червня 2014 року забороняє без згоди власника примусово стягувати житлове майно, яке є іпотекою згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

6 листопада 2008 року внесені зміни у пункт 2 договору іпотеки про порядок погашення пені, винагороди за надання фінансового інструменту, сплаті відсотків за користування кредитом, надання щомісячного платежу, сплати відсотків у розмірі 0,96% в місяць, повернення кредиту.

Банк зобов`язав її укласти додатковий договір № 1 до договору іпотеки від 14 листопада 2006 року, де вказано, що вона має сплачувати заборгованість за кредитом, відсотки, комісію. Відсотки складають 0,96%, а за користування кредитом при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту - 2,52% на місяць, сплата винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 0,20% від суми виданого кредиту, сплата пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості.

12 листопада 2013 року банк вніс зміни до пункту 2 договору іпотеки, де вперше вказав суму кредиту - 164886,11 доларів США і змінив строк з 14 листопада 2006 року на 15 листопада 2023 року, вказав сплату відсотків за користування кредитом з 5 листопада 2013 року в розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, не менше 1723,77 доларів США щомісяця, сплату відсотків за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту з 5 листопада 2013 року в розмірі 2,52% від суми залишку непогашеної заборгованості, сплату комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця за винятком страхових платежів, сплату пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості на кожний день прострочення платежу, але не менше 1 грн. при порушенні будь-якого зобов`язання.

Вважає, що договір іпотеки та зміни до нього є несправедливими, односторонніми, свідчать про незаконність дій банку при укладенні кредитного та іпотечного договорів, порушення Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», статті 626, 627, 638, 1054, 1056-1, 1057-1 ЦК України.

Також позивач вважає, що дії банку є незаконними, оскільки відповідно до ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року стягнуто солідарно з неї та чоловіка ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2006 року станом на 16 вересня 2011 року в розмірі 1 262 637 грн. 14 коп., хоча до цього нею було сплачено 61635 доларів США.

Таким чином, банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 14 листопада 2013 року на 16 вересня 2011 року, а тому проценти, штрафи, пені та інші платежі після цього строку не повинні нараховуватися, але банк продовжує нараховувати всі платежі і вимагати сплачувати кредит.

9 липня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» направив їй повідомлення № 30.1.0.0/2- 009 з вимогою повністю повернути суму кредиту та нараховані проценти і штрафні санкції і, таким чином, розірвання кредитного договору, по якому просив компенсувати: 6239,37 доларів США - заборгованість за кредитом, 8729,73 доларів США- заборгованість по процентам, 2160 доларів США - заборгованість по комісії, 184 095,47 доларів США - пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань.

Після направлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту банк втрачає право на нарахування процентів, неустойки за кредитним договором. Права кредитора захищаються ст. 625 ЦК України, а тому дії банку по нарахуванню процентів по кредитному договору та інших платежів і інші вимоги є незаконними.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року стягнуто з неї на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2006 року у розмірі 284853, 81 грн., що складається з 11928,27 доларів США, що еквівалентно 252760,04 грн., та пені у розмірі 32093,77 грн.

Звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №2 14-10цс18) дійшла висновку, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

В порушення її прав як споживача 3 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно зобов`язав її повернути заборгованість за кредитом, а саме: 13115,40 доларів США - тіло кредиту, 21584,68 доларів США - відсотки по кредиту, 198819,29 доларів США - пеня, 5040 доларів США - комісія.

Повторно направлена їй банком вимога від 3 серпня 2016 року про повернення заборгованості за кредитом є незаконною, так як, на її думку, ПАТ КБ «ПриватБанк» розірвав з нею кредитний договір 16 вересня 2011 року, а потім 9 липня 2015 року та 30 грудня 2015 року (дата ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості).

Позивач вважає, що дії банку свідчать про зловживання ним своїми правами та обов`язками. Постійне внесення змін до договорів суттєво погіршувало її становище, не давало можливості вирахувати кінцевий строк погашення кредиту, визначити остаточну суму кредиту.

Крім того, дії банку щодо реєстрації 18 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно свого права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку є незаконними та недійсними.

Наголошує, що банк розірвав з нею кредитний договір 16 вересня 2011 року та відповідно до ст. 653 ч. 2 ЦК України в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

На день звернення до суду нею сплачено банку більше 123868,50 доларів США, що перевищує суму взятого кредиту.

Після незаконної перереєстрації в листопаді 2016 року права власності банку на належне їй домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , банк продовжує нараховувати заборгованість і стягувати з неї платежі по кредитному договору.

Посилаючись на те, що кредитний договір припинив свою дії 16 вересня 2011 року, позивач вважає, що відповідач втратив можливість нарахування та стягнення з неї відсотків за кредитним договором та інших платежів.

Вказує, що згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. ст. 386-388, 399 ЦК України право володіння припиняється в разі витребування майна від володільця.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: визнати кредитний договір від 14.11.2006 року, укладений між нею і ЗАТ КБ ПриватБанк, розірваним з 16.09.2011 року; визнати дії АТ КБ ПриватБанк по нарахуванню після 16.09.2011 року відсотків, комісії, пені, зборів, штрафів та інших платежів по кредитному договору від 14.11.2006 року незаконними та недійсними; визнати недійсним додатковий договір від 06.11.2008 року до кредитного договору; визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 12.11.2013 року до кредитного договору; визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 12.02.2019 року до кредитного договору; визнати недійсним договір страхування майна від 06.11.2006 року; визнати недійсним договір страхування майна від 05.11.2013 року; зобов`язати АТ КБ ПриватБанк зарахувати сплату по двом страховим платежам в сумі 8 660,76 грн. в рахунок сплати по кредитному договору від 14.11.2006 року; визнати несправедливим і недійсним договір іпотеки від 14.11.2006 року та внесені зміни до нього від 06.11.2008 року та від 12.11.2013 року; визнати недійсною винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту з моменту укладення кредитного договору 14.11.2006 року і зарахувати суму 15 102 доларів США в рахунок погашення кредиту; зобов`язати АТ КБ ПриватБанк провести розрахунки по сплаті суми за кредитним договором станом на день розірвання договору 16.09.2011 року (по курсу НБУ на цей день); визнати дії АТ КБ ПриватБанк по зверненню стягнення на домоволодіння і земельну ділянку по АДРЕСА_1 незаконними, недійсними і припинити право власності банку на зазначене майно; визнати за нею право власності на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 ; визнати повністю сплаченим і погашеним кредитний договір від 14.11.2006 року, укладений між нею та АТ КБ ПриватБанк.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 14.11.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір №DNLGA00000025, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на строк з 14.11.2006 року по 14.11.2013 року включно у розмірі 130802,50 доларів США на наступні цілі: 120000 доларів США - на купівлю житлового будинку, а також 10802,50 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

Згідно з умовами договору щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти в суми 2245,81 доларів США на погашення заборгованості. Відповідно до п. 3.2 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,15% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1 суми щомісячного платежу за кредитним договором.

При порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2., 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п. 4.1 кредитного договору).

Згідно з пунктами 6.4-6.5 кредитного договору розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1, 2.2.7, 2.2.9, 3.11, 6.2 цього Договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Додатковим договором № 1 до кредитного договору від 6 листопада 2008 року пункт 1.1 кредитного договору викладено у наступній редакції: банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 14.11.2006 року по 14.11.2013 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130802,50 доларів США на наступні цілі: 120000 доларів США - на купівлю житлового будинку, а також 10802,50 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків 0,96% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця 0,20% від суми виданого кредиту. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2334,62 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Крім того, пункт 3.2 кредитного договору викладено в наступній редакції, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,52 % на місяць, нараховані на суму непогашеної заборгованості.

12 листопада 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору №DNLVGA00000025 від 14.11.2006 року, відповідно до якої сторони домовилися суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання цієї угоди, зменшити на 180604,62 доларів США, а саме, відсотки у розмірі 71590,02 доларів США, пеня у розмірі 109014,60 доларів США. Згідно зі ст. ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї Додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 180604,62 доларів США. Пункт 1.1, 3.2 Договору викладено в наступній редакції: Банк зобов`язується надати позичальникові грошові кошти на строк по 15.11.2023 року включно у розмірі 164886,11 доларів США на купівлю житлового будинку у розмірі 120000 доларів США, а також у розмірі 44886,11 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків з 11.11.2013 року у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця від суми розрахованої згідно з п. 3.11 даного договору. Згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом з 11.11.2013 року у розмірі 2,52% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості. Згідно з пунктом 7 Додаткової угоди позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.

Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов`язання по сплаті плати за кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ по дату сплати.

Згідно ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у графіку погашення кредиту, за цим договором, понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою.

Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років.

Всі інші умови договору лишаються незмінними.

Крім того, 12 лютого 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору №DNLVGA00000025 від 14.11.2006 року, згідно з якою сторони узгодили, що заборгованість за договором на дату укладення цієї Додаткової угоди становить 339047,30 доларів США та 39357,56 грн. за судовими штрафами/витратами, а саме: заборгованість за кредитом - 33296,15 доларів США, заборгованість за відсотками - 34404,21 доларів США, заборгованість за неустойкою - 271346,94 доларів США, заборгованість за судовими штрафами/витратами - 39357,56 грн.

Згідно з пунктом 1.2 Додаткової угоди замінено валюту кредиту за договором з долара США на гривню за курсом 27,08 грн. за 1 долар США.

У зв`язку з чим заборгованість позичальника, зазначена в п. 1.1 цієї Додаткової угоди на дату її укладення, становить 9220758,44 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 901659,74 грн., заборгованість за відсотками - 931666,01 грн., заборгованість за неустойкою 7348075,14 грн., заборгованість за судовими штрафами/витратами - 39357,56 грн.

Відповідно до п. 1.3 Додаткової угоди банк зобов`язується здійснити прощення частини заборгованості, що виникла за Договором, в частині заборгованості по сплаті процентів на 931666 грн., по сплаті комісії на 337958,40 грн., пені на 7010116,74 грн. у випадку належного виконання позичальником умов цієї Додаткової угоди, умов Договору.

Згідно з п.1.4 Додаткової угоди позичальник зобов`язується здійснити платежі на погашення заборгованості по Договору, а саме 901659,74 грн. на погашення основного боргу, 39357,56 грн. на погашення судових штрафів/витрат.

За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відсотки в розмірі 13% річних у строк, зазначений в графіку погашення кредиту (п. 1.5).

Позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості, окрім заборгованості за судовими штрафами/витратами, в строки, зазначені в Графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до цієї Додаткової угоди), що викладається у новій редакції та є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди (п. 1.6).

Відповідно до п. 1.8 Додаткової угоди дата остаточного погашення заборгованості за Договором, визначеної у п.1.4 даної Додаткової угоди, становить 12.02.2024 року.

При укладенні Додаткової угоди сторони передбачили обов`язок позичальника укласти договір страхування заставленого майна з акредитованою банком страховою компанією. Сума страхового платежу, сплаченого банком разом з нарахованими відсотками, додається до наступного щомісячного платежу згідно графіка. У разі прострочення виконання позичальником будь-якого із зобов`язань безперервно протягом 30 днів, терміном погашення клієнтом загальної суми усієї непогашеної заборгованості за Договором буде вважатися 31-й день безперервного прострочення, однак не пізніше 12.02.2024 р., умови п.п. 1.3 цієї Додаткової угоди не застосовуються. Термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки встановлено тривалістю 10 років.

Також судом установлено, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 14 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №DNLGA00000025, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0,0589 га, на якій розташоване майно та яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯГ 565088 від 26.09.2006 року.

Відповідно до п. 18.8.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 18.9 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання.

Пунктом 18.10 договору іпотеки передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з п. 18.8 цього договору Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Згідно з п. 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюються у випадках, передбачених п.п. 18.8.1,18.8.2,18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (п.29 договору іпотеки).

06.11.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки №DNLGA00000025 від 14.11.2006 р., згідно з яким за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 14.11.2006 року №DNLVGA00000025 по поверненню кредиту в розмірі 130802,50 доларів США на строк з 14.11.2006 року по 14.11.2013 року включно; сплати відсотків за користування кредитом 0,96% на місяць; сплати відсотків при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту в розмірі 2,52% на місяць, сплата винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 0,20% щомісяця, сплати пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

Крім того, 12.11.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, відповідно до якого за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором по поверненню кредиту, наданого у сумі 164886,11 доларів США на наступні цілі: купівлю житлового будинку у розмірі 120000 доларів США, а також у розмірі 44886,11 доларів США - на сплату страхових платежів. Погашення кредиту здійснюється з 14.11.2006 року по 15.11.2023 рік зі сплатою відсотків за користування кредитом з 5 листопада 2013 року в розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, не менше 1723,77 доларів США щомісяця, та сплатою відсотків за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту з 5 листопада 2013 року в розмірі 2,52% від суми залишку непогашеної заборгованості, а також зі сплатою комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця, за винятком суми кредиту, що надається на оплату страхових платежів, сплатою пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості на кожний день прострочення платежу, але не менше 1 грн. при порушенні будь-якого зобов`язання.

Також 06.11.2006 року та 05.11.2013 року між Акціонерним товариством «Інгосстрах» (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) були укладені договори страхування майна, відповідно до яких застраховано майно, яке є предметом іпотеки та знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 .

Згідно із зазначеними договорами страхування страховий платіж сплачується в сумі 4330,38 грн. за період з 06.11.2006 року по 05.11.2007 року та з 05.11.2013 року по 04.11.2014 року відповідно.

При цьому у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

18.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.А. було прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень та зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0589 га, що знаходиться за цією ж адресою.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про скасування запису про державну реєстрацію прав та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила скасувати запис № 17500140 про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та рішення приватного нотаріуса Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 32427078 від 18.11.2016 року, про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на зазначене домоволодіння; скасувати запис № 17500118 про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0589 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та рішення приватного нотаріусу Вдовіною Л.Л., індексний номер 32427078 від 18.11.2016 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з законності набуття банком права власності на іпотечне майно на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними додаткового договору до кредитного договору від 06.11.2008 року та додаткових угод від 12.11.2013 року та від 12.02.2019 року, визнання недійсною винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту з моменту укладення кредитного договору 14.11.2006 року та зарахування суми 15102 долара США в рахунок погашення кредиту, визнання кредитного договору розірваним з 16 вересня 2011 року, визнання дій банку по нарахуванню після 16 вересня 2011 року відсотків, комісії, пені та інших платежів незаконними та недійсними, зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» провести розрахунки за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року; визнання кредитного договору від 14 листопада 2006 року виконаним (повністю сплаченим і погашеним), визнання недійсними договорів страхування майна від 06.11.2006 року та від 05.11.2013 року, зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» зарахувати сплачені страхові платежі в сумі 8660,76 грн. у рахунок сплати кредиту; визнання несправедливими і недійсними договору іпотеки від 14.11.2016 року та внесених до нього зміни від 6 листопада 2008 року та від 12 листопада 2013 року, а також визнання дії АТ КБ «ПриватБанк» по зверненню стягнення на домоволодіння і земельну ділянку по АДРЕСА_1 незаконними і недійсними, припинення права власності банку на зазначене майно та визнання права власності за нею, ОСОБА_1 посилається на те, що банк у кредитному договорі від 14 листопада 2006 року незаконно встановив винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця, незаконно визначив валюту кредиту - долари США. Крім того, при укладенні кредитного договору банком були недотримані вимоги статті 203 ЦК України, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, не зазначено в договорі реальну процентну ставку та сукупну вартість кредиту, чим введено її в оману. Банк включив до кредитного договору несправедливі умови щодо зобов`язання укласти договір страхування та договір іпотеки, що призводить до істотного дисбалансу між правами та обов`язками сторін та є підставою для визнання договору недійсним. Дії банку по внесенню змін до кредитного договору, іпотечного договору, укладенню договору страхування були односторонніми, несправедливими, нав`язаними банком, не відповідали її воли та інтересам, здійснені під примусом розірвання договору та виселення з домоволодіння. Зокрема, є несправедливими умови договору щодо можливості звернення стягнення на будинок та земельну ділянку без її згоди. Крім того, змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк безпідставно продовжував нараховувати їй після 16 вересня 2011 року проценти, неустойку та інші платежі за договором. У свою чергу, 18 листопада 2016 року право власності на предмет іпотеки було незаконно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішуючи спір між сторонами в частині визнання недійсною винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту з моменту укладення кредитного договору 14.11.2006 року та зарахування суми 15102 долара США в рахунок погашення кредиту, визнання недійсними додаткового договору до кредитного договору від 06.11.2008 року та додаткових угод від 12.11.2013 року та від 12.02.2019 року, а також визнання несправедливими і недійсними договору іпотеки від 14.11.2016 року та внесених до нього зміни від 6 листопада 2008 року та від 12 листопада 2013 року, суд враховує, що відповідно до положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини щодо введення її в оману, та не надала доказів ведення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України Про захист прав споживачів, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону).

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3, частиною третьою статті 509 ЦК України, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

При цьому за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг, яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)..

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Недотримання цього принципу призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Суд враховує, що положення кредитного договору від 14.11.2006 року, додаткового договору № 1 до кредитного договору від 6 листопада 2008 року та додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2013 року щодо встановлення винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Отже, у випадку встановлення нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

В той же час статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи те, що порушення вимог статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено саме в момент укладення оспорюваних позивачем договорів та угод 14 листопада 2006 року, 6 листопада 2008 року та 12 листопада 2013 року відповідно, то саме з цього моменту позивач була обізнана про умови договору, якими установлено щомісячну сплату винагороди за надання фінансового інструменту, однак з позовом позивач звернулася до суду лише в жовтні 2019 року.

Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання недійсними положень укладених нею договорів та угод, якими була встановлена винагорода за надання фінансового інструменту, та застосування наслідків недійсності правочину шляхом здійснення перерахунку та зарахування сплаченої нею винагороди за надання фінансового інструменту в рахунок погашення кредиту.

Представник відповідача - АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на позов та у судовому засіданні наполягав на застосуванні позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин у позові ОСОБА_1 у частині визнання недійсною винагороди за надання фінансового інструменту та зарахування суми сплаченої винагороди в рахунок погашення кредиту необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними додаткового договору до кредитного договору від 6 листопада 2008 року, додаткових угод від 12.11.2013 року та 12.02.2019 року, визнання несправедливими і недійсними договору іпотеки від 14.11.2006 року та внесених до нього зміни від 6 листопада 2008 року та від 12 листопада 2013 року, суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим, позивач, посилаючись на недотримання банком вимог статті 203 ЦК України, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, зокрема на не зазначення в договорі реальної процентної ставки та сукупної вартості кредиту, введення її в оману, включення до кредитного договору несправедливих умов щодо зобов`язання укласти договір страхування та договір іпотеки, а також на укладення нею додаткових договорів і угод до кредитного договору та договору іпотеки під примусом розірвання кредитного договору та виселення з домоволодіння, і, як наслідок, їх невідповідність її волі та інтересам, не надала суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

У справі відсутні докази, які б свідчили, що, укладаючи додаткові договори та угоди до кредитного і іпотечного договору, позивач діяла під впливом обману з боку банку.

Суд враховує, що позивачем безпосередньо вимоги про визнання недійсним кредитного договору в уточненій позовній заяві не заявлялися.

Укладаючи 6 листопада 2008 року, 12 листопада 2013 року та 12 лютого 2019 року додаткові угоди до кредитного договору від 14.11.2006 року, сторони узгодили в них усі істотні умови, визначили суму кредиту, строк, на який надається кредит, розмір відсоткової ставки за користування кредитом та штрафних санкцій, а також щомісячного платежу в іноземній валюті (доларах США), що підлягає сплаті позичальником у рахунок повернення кредиту.

Як під час укладення додаткових угод (договорів) до кредитного договору, так і під час укладення договору іпотеки та внесення до нього змін, позивач жодних заперечень щодо їх умов не заявляла, свою незгоду з ними не висловлювала та не вважала їх несправедливими.

Зазначені договори були підписані позивачем, частково виконувалися нею, що свідчить про направленість її волі на їх укладення, визнання їх та погодження з ними.

Позивач не довела наявність умислу в діях відповідача та обставини, щодо яких її було введено в оману, як і сам факт обману з боку банку при укладанні кредитного договору та додаткових угод до нього.

Доводи позивача про те, що банком не було зазначено в договорі реальну процентну ставку та сукупну вартість кредиту, чим введено її в оману, спростовуються змістом кредитного договору пункти 6.4, 6.5, відповідно до яких розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам, загальна вартість кредиту складається з суми кредиту, відсотків, винагороди, комісії, неустойки, затрат, збитків, що вказані, зокрема, в п.п. 1.1, 2.2.7, 2.2.9, 3.11, 6.2 договору. З матеріалів справи вбачається, що сторонами погоджувалися графіки погашення заборгованості за договором, тобто позивач була обізнана про період та розмір передбачуваних щомісячних платежів.

Суд вважає недоведеними твердження позивача щодо несправедливості умов договору іпотеки та додаткових угод до нього.

Крім того, суд вважає, що позивач не доведена наявність підстав для визнання недійсними договорів страхування майна.

Так, суд вважає безпідставним посилання позивача на несправедливість умов кредитного договору щодо її обов`язку укласти договір страхування та договір іпотеки, яким передбачена можливості звернення банком стягнення на будинок та земельну ділянку, які є предметом іпотеки, без її згоди, а також укладення договору іпотеки, додаткових угод до нього та договорів страхування під примусом розірвання кредитного договору та виселення з домоволодіння, оскільки укладення договору іпотеки та договору страхування майна, яке є предметом іпотеки, передбачено актами цивільного законодавства, зокрема ст. 8 Закону України «Про іпотеку», і не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

У даному випадку позивач була ознайомлена з умовами кредитного договору, договору іпотеки, умовами додаткових угод до них, а також договорів страхування, про що свідчить її підпис, і, якщо позивач була не згодна з ними, вважала їх несправедливими, такими, що не відповідають її волі та інтересам, то могла їх не укладати, але матеріали справи свідчать, що волевиявлення позивача було направлене саме на отримання кредиту та укладення відповідних угод, зокрема договору іпотеки та договорів страхування майна, а в подальшому - додаткових угод до кредитного та іпотечного договору, якими змінено умови кредитування.

На переконання суду, укладення позивачем договору іпотеки та передання в іпотеку банку належного їй майна свідчить про її свідому згоду під час укладення договору на звернення стягнення на таке майно в разі невиконання нею зобов`язання за кредитним договором.

Посилань позивача на незаконність надання їй кредиту в іноземній валюті - доларах США суд вважає необґрунтованими та такими, що не впливають на дійсність оспорюваних позивачем договорів, зокрема додаткових угод до кредитного договору, оскільки відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадки визначені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Зокрема, в частині першій статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року закріплено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Як було роз`яснено в пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, в разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

З матеріалів справи вбачається, що на час видачі ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті - доларах США ЗАТ КБ «ПриватБанк» мало відповідну банківську ліцензію від 04.12.2001 року № 22 року та письмовий дозвіл Національного банку України № 22-2 з додатком на право здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, доводи позивача щодо незаконності здійснення банком валютної операції - видачі кредиту в доларах США є безпідставними.

Суд звертає увагу, що на момент укладення кредитного договору між сторонами положення чинного законодавства не містили заборони щодо визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Отже, визначення зобов`язання в договорі в іноземній валюті не є підставою для визнання додаткових угод до договору та договорів, що укладені на його забезпечення, недійсними.

З огляду на наведене, суд вважає відсутніми законні підстави для визнання недійсними у цілому додаткового договору до кредитного договору від 6 листопада 2008 року, додаткових угод до кредитного договору від 12.11.2013 року та від 12.02.2019 року, а також визнання недійсними договору іпотеки та внесених до нього зміни від 6 листопада 2008 року та від 12 листопада 2013 року.

Крім того, відсутні підстави для визнання недійсними договорів страхування майна від 06.11.2006 року та від 05.11.2013 року та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» зарахувати сплачені страхові платежі в сумі 8660,76 грн. у рахунок сплати кредиту, оскільки позивач не довела наявність обставин, які б свідчили по несправедливість чи недійсність цих правочинів у цілому.

Більш того, суд звертає увагу, що, заявляючи вимоги про визнання недійсними договорів страхування, позивач взагалі позов до страховика як сторони оспорюваного договору не пред`явила, клопотання про залучення його до участі у справі як співвідповідача не заявила, що є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору розірваним з 16 вересня 2011 року, визнання дій банку по нарахуванню після 16 вересня 2011 року відсотків, комісії, пені та інших платежів незаконними та недійсними, зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» провести розрахунки за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року, а також визнання кредитного договору виконаним (повністю сплаченим і погашеним), то суд вважає їх безпідставними.

Суд враховує, що відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускаються лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У свою чергу, частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За змістом ст. ст. 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

При цьому відповідно до статті 1050 ЦК України, на застосуванні якої наполягає позивач, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати обумовлені в договорі проценти та неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов`язання за кредитним договором від 14.11.2006 року та додатковими угодами до нього належним чином не виконала.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року з ОСОБА_1 було стягнуто поточну заборгованість за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року.

Отже, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року з ОСОБА_1 стягнуто поточну заборгованість за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року, а не всю суму заборгованості в передбаченому частиною 2 статті 1050 ЦК України порядку дострокового повернення кредиту, суд вважає, що в даному випадку строк виконання зобов`язання не було змінено з 16 вересня 2011 року, а тому право кредитодавця на нарахування відсотків, пені та інших платежів за кредитним договором після цієї дати не припинилося.

Крім того, суд звертає увагу, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору не було передбачено право позичальника на відмову від цього договору в односторонньому порядку та позивачем не надано доказів виконання її зобов`язань за кредитним договором на час розгляду справи.

За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору розірваним з 16 вересня 2011 року, визнання дій банку по нарахуванню після 16 вересня 2011 року відсотків, комісії, пені та інших платежів незаконними та недійсними, зобов`язання банку провести розрахунки за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року, а також визнання кредитного договору повністю сплаченим і погашеним необхідно відмовити.

Стосовно вимог позивача про визнання незаконними та недійсними дій АТ КБ «ПриватБанк» по зверненню стягнення на належні їй домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , припинення права власності банку на це майно та визнання права власності на нього за позивачем, суд також вважає, що зазначені вимоги задоволенню не підлягають.

Суд враховує, що сторони уклали договір іпотеки та передбачили право кредитодавця (іпотекодержателя) звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі, - у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, що узгоджується з положеннями статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Суд звертає увагу, що як кредитний договір, так і похідний від нього договір іпотеки, яким передбачено право іпотекодержателя, яким у даному випадку є відповідач, на звернення стягнення на предмет іпотеки, не розірвані та недійсними не визнані.

Доказів виконання позивачем зобов`язання з погашення кредиту та сплати інших передбачених договором платежів суду не надано.

Позивач у своєму позові не навела будь-яких обставин, які б свідчили про невідповідність дій банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки вимогам закону чи положенням укладених договорів.

Доводи позивача щодо незаконності звернення стягнення на іпотечне майно після стягнення з неї заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими, оскільки зобов`язання позивача за кредитним договором та додатковими угодами до нього не було виконано в повному обсязі та не припинилося.

Посилання позивача на розірвання кредитного договору 16 вересня 2011 року і відсутність у відповідача після цієї дати права на звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Слід відзначити, що рішення приватного нотаріуса - державного реєстратора чи здійснений останнім запис про реєстрацію за відповідачем права власності на іпотечне майно позивачем у цій справі не оскаржується.

Крім того, законність звернення стягнення на іпотечне майно, в тому числі додержання положень Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, розглядалася у цивільній справі № 202/6443/17 та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2018 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про право власності було відмовлено.

Отже, правові підстави для припинення права власності АТ КБ ПриватБанк на іпотечне майно та визнання права власності на домоволодіння і земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 відсутні, оскільки рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем незаконним не визнано, запис про право власності банку не скасований.

При цьому норми статей 386-388, 392, 399 ЦК України, на які посилається позивач у своєму позові в частині припинення права власності банку та визнання права власності на іпотечне майно за нею, на правовідносини сторін у даному спорі не поширюються.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону України Про захист прав споживачів, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України Про захист прав споживачів, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до статті 230 ЦК України, у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України Про захист прав споживачів, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Проте, ОСОБА_1 не надала, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Закону України Про захист прав споживачів.

Заявляючи позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивачка посилалася на те, що при укладанні кредитного договору банком було порушено вимоги Закону України Про захист прав споживачів в частині ненадання банком позивачці, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, про валютні ризики, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору. Також, позивачка наголошувала на тому, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими у зв`язку з істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а при укладанні кредитного договору не було додержано передбачених законодавством істотних умов. Крім того, при укладенні кредитного договору відповідач використовував нечесну підприємницьку практику та ввів позивача по справі в оману.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, що не суперечить практиці Верховного Суду, судам було роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині четвертій статті 11 Закону України Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно зі статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону).

Аналізуючи норми статті 18 Закону України Про захист прав споживачів можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною шостої статті 19 Закону України Про захист прав споживачів встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Отже, нечесність підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях відповідача, наявність умислу та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, як й сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Суд враховує, що, при укладанні оспорюваного кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. До кредитного договору сторонами було підписано графік погашення кредиту.

При цьому, при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_3 була обізнана про вищезазначені договірні умови і свідомо погодилася з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Позивачка також погодилася з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті Євро, сплати процентів та інших платежів, крім плати за користування кредиту, в іноземній валюті.

Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачки, а види відповідальності позичальника покликані забезпечити своєчасне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.

Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивачка самостійно та добровільно обрала ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк, для укладення з нею кредитного договору.

Позивачка як під час укладення кредитного договору, так і протягом наступних семи років жодних заперечень щодо його умов не заявляла, будь-яких претензій щодо непроведення з нею переддоговірної роботи не мала, незгоду з окремими пунктами кредитного договору не висловлювала, не здійснювала дій щодо відмови від договору і, відповідно, не вважала веденим себе в оману банком.

Згідно з частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивачка не довела наявність умислу в діях відповідача та обставини щодо яких, як вона вважає, ї було введено в оману, як і сам факт обману з боку відповідача при укладанні кредитного договору та договору іпотеки.

Щодо посилань на неможливість здійснення банком валютних операцій, то суд зазначає, що у статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України Про зовнішньоекономічну діяльність, Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Законом України Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Частиною першою статі 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю від 19 лютого 1993 року закріплено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

У пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин від 30 березня 2012 року № 5 роз`яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України Про Національний банк України в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Також відповідно до пункту 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Як убачається з матеріалів справи, на час видачі ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк, мало відповідну банківську ліцензію від 04.01.2001 року № 22 та письмовий дозвіл Національного банку України № 22-2 від 29.07.2003 року з додатком на право здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, доводи щодо неможливості здійснення банком валютних операцій, зокрема видачі кредиту в іноземній валюті, є безпідставними.

При цьому суд звертає увагу, що на момент укладення кредитного договору між сторонами положення чинного законодавства не містили заборони щодо визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті, в тому числі щомісячних платежів за кредитом та процентами за користування кредитом.

В даному випадку сторони договору з власної волі на свій розсуд визначили для себе ризики, пов`язані зі зміною обставин, з яких вони виходили при укладенні цього договору, в тому числі і щодо можливих економічних змін, а само по собі зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії кредитного договору не може бути достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення кредитного договору позивач був не згоден із його умовами, вважав їх відповідно до статті 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору позивачка була ознайомлена із умовами договору, про що свідчить її підпис у кредитному договорі, що був попередньо наданий їй банком. Неналежність позивачці підпису на цьому документі під час судового розгляду не була доведена.

Суд вважає, що якщо позивачка була не згодна із кредитним договором, вважала його умови несправедливими, такими, що не відповідають її інтересам, то могла не підписувати і не укладати договір, але матеріали справи свідчать, що волевиявлення позивачки було направлене саме на укладення договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах, зокрема, в іноземній валюті.

Доводи позивачки щодо невідповідності законодавству відкритого поточного рахунку, відсутності доказів видачі кредиту в іноземній валюті доларах США ніяким чином не впливають на дійсність кредитного договору, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на момент укладення кредитний договір відповідав вимогам закону та волевиявленню сторін, які визначили суму зобов`язання та щомісячний платіж у рахунок погашення кредиту та процентів за користування кредитом в іноземній валюті доларах США, і позивачка з такими умовами договору була згодна.

Оскільки кредитний договір № DNLYGA00000025, який був укладений між сторонами 14.11.2006 року, на момент його укладення відповідав вимогам закону, кредитний договір не містить умов, які є несправедливими і наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов`язків споживача, суд вважає, що підстави для визнання зазначеного договору недійсним відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , пославшись на відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, не встановлення обставин протиправної поведінки ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк, намір банку на порушення конституційних прав і свобод позивачки, які були б підставою для визнання дій відповідача агресивною підприємницькою практикою.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що на момент укладення договору, користуючись необізнаністю позивачки у фінансових питання та складністю кредитних правовідносин, відповідач не надав інформації з приводу істотних умов кредитного договору, які позивачка мала виконувати за обопільною згодою, оскільки матеріали справи не дають підстав вважати, що дії Банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивачки, а також про наявність у таких діях умислу з боку відповідача, який був би спрямований на введення споживача в оману. Позивачкою по справі не спростовано, що під час підписання нею 08 липня 2008 року кредитного договору вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови. При цьому, нерозуміння позичальником запропонованих Банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, в даному випадку, не свідчить про укладення договору під впливом обману.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі провадить нечесну підприємницьку діяльність, оскільки вводить в оману споживачів, оскільки, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні спірного договору, ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк, не надав їй всю необхідну, своєчасну і достовірну інформацію перед укладанням договору, не надано належних та допустимих доказів ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що викладені позивачкою як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі доводи щодо неправомірності збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки можуть бути запереченнями у разі пред`явлення до неї позовних вимог про стягнення суми заборгованості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко