ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1611/20 Номер провадження 22-ц/814/864/21Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 січня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Даний позов обґрунтовано тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано заяву №б/н від 25 січня 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 був відкритий кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт на картковий рахунок, який у подальшому був збільшений до 12 000,00 грн.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак, всупереч договірним зобов`язанням ОСОБА_1 не погасила у повному розмірі заборгованість за договором про надання банківських послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість.

АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 25 січня 2017 року у розмірі 26185,18 грн станом на 12 жовтня 2020 року, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 15652,16 грн, в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту 0 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту 15652,16 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 5466,81 грн, нарахована пеня 5066,21 грн та судові витрати у розмірі 2102,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 січня 2021 року у задоволенні позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що посилання позивача на факт прострочення боржником виконання зобов`язання з повернення тіла кредиту станом на час подання даного позову є безпідставним.

Що ж стосується ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, то судом першої інстанції зазначено, що позивачем не доведено, що сторони обумовили у письмовому вигляді такі умови кредитування.

Вимоги, які зазначені в апеляційній сказі

З рішенням суду не погодився АТ КБ «ПриватБанк» та оскаржив його в апеляційному порядку. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку скаржника, оскаржуване судове рішення ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідачу умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту роз`яснено, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування нею отримано, про що зазначено в анкеті-заяві від 25 січня 2017 року. До того ж, на думку позивача, дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.

Також скаржником наголошено, що посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року є безпідставним, адже позивачем надано до суду конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, що підтверджується витягом Умов та Правил надання банківських послуг та копією наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання заяви.

АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що суд першої інстанції замість посилань на факти, в обґрунтування оскарженого рішення, послався на судову практику, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.

Також зазначено, що у зв`язку з невиконанням боржником своїх боргових обов`язків та виникненням прострочених зобов`язань, у позивача виникло право на стягнення на його користь заборгованості за відсотками згідно частини другої статті 625 ЦК України та неустойки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 26185,18 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву № б/н від 25 січня 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт на картковий рахунок у розмірі 2500,00 грн (а.с. 11,12).

05 вересня 2017 року кредитний ліміт на картковому рахунку було збільшено і становило 12000,00 грн (а.с. 11).

З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 25 січня 2017 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , станом на 12 жовтня 2020 року відповідач має заборгованість за кредитним договором, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, у розмірі 26185,18 грн, яка складається: заборгованість за тілом кредиту 15652,16 грн, в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту 0 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту 15652,16 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 5466,81 грн, нарахована пеня 5066,21 грн (а.с. 9).

Позиція апеляційного суду

Щодо стягнення відсотків, пені

Відповідно до частин першої та другої статті207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті1048 ЦК України).

Частиною другою статті1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статтей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_1 процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядках нарахування.

Відтак, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Разом з тим, слід відмітити, що твердження позивача про те, що до позовної заяви ним додано конкретні Умови та Правила надання банківських послуг, які діяли на час підписання анкети-заяви відповідачем 25 січня 2017 року, що підтверджується копією наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» не заслуговує на увагу, адже в результаті аналізу поданих до суду документів неможливо встановити період дії доданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг та факту ознайомлення саме з ними відповідача.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» й Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 січня 2017 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків, що нараховані на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, та пені.

Вищевказана позиція узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно частини другої статті 625 ЦК України та пені, тому позовні вимоги банку в цій частині є безпідставними.

Крім того, стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки строк виконання зобов`язання у заяві-анкеті №б/н від 25 січня 2017 року не зазначений, а матеріали справи не містять в собі підтвердження того, що позивач звертався до відповідача з пред`явленням вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то відсутні підстави вважати, що мало місце прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України у розмірі 5466,81 грн є безпідставними, оскільки позивач станом на час звернення до суду з даним позовом не набув права нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України.

Щодо стягнення основної суми заборгованості

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту, що складається із заборгованості за поточним тілом кредиту 0 грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту 15652,16 грн, суд першої інстанції виходив із того, що вимогу до позичальника щодо повернення кредиту АТ КБ «ПриватБанк» пред`явлено із поданням даного позову до суду першої інстанції, тому посилання позивача на факт прострочення боржником зобов`язання з повернення тіла кредиту станом на 12 жовтня 2020 року є безпідставним.

Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком, адже враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 361/2385/18-ц.

Разом з тим, звертаючись до суду із цим позовом банк надав суду зокрема анкету-заяву № б/н від 25 січня 2017 року за підписом ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, виписку по рахунку ОСОБА_2 за період із 25 січня 2017 року по 01 березня 2020 року станом на 15 жовтня 2020 року, довідку про видачу відповідачу кредитних карток № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 із зазначенням строку їх дії, а також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 .

При цьому, банк стверджував і довів, що згідно виписки по картковим рахункам позичальник ОСОБА_1 , користувалася кредитними коштами та частково виконувала свої зобов`язання щодо їх повернення.

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №161/5267/20 викладена правова позиція, відповідно до якої доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Отже, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом, що підтверджує доводи апеляційної скарги.

Чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок, виписка по рахунку та довідки є належними доказами та допустимими засобами доказування у цій справі.

Суд звертає увагу, що власного розрахунку заборгованості відповідачем не надавалося, обґрунтованих доводів щодо неправильності наданого позивачем розрахунку не зазначалося.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що розрахунок заборгованості здійснений з урахуванням Умов та правил надання банківських послуг, які не можуть братися до уваги при визначенні розміру заборгованості, а тому, колегія суддів бере до уваги даний розрахунок в частині інформації щодо витрачених клієнтом кредитних коштів та суми коштів внесених клієнтом на погашення заборгованості.

Так в результаті підрахунку відомостей зазначених в розрахунку за період з 25 січня 2017 року по 12 жовтня 2020 року сума витрачених клієнтом кредитних коштів становить 23163,87 грн, а сума коштів внесених клієнтом на погашення заборгованості 19673,58 грн.

Тобто станом на 12 жовтня 2020 року заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 3490,29 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Скаржник в апеляційній скарзі наголошує, що посилання суду першої інстанції в оскарженому рішенні на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року є безпідставним, адже позивачем надано до суду конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послух, що підтверджується витягом Умов та Правил надання банківських послуг та копією наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання заяви.

Однак дане твердження не може бути взятим до уваги, адже з вищевказаного вбачається, що позивачем не було надано до суду достовірних та достатніх доказів щодо підтвердження того, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг, які надав позивач діяли на момент підписання анкети-заяви відповідачем та факту ознайомлення з ними ОСОБА_1 . Тому враховуючи, що вищевказаною постановою Великої Палати Верховного Суду висловлено правову позицію щодо правовідносин схожих на ті, які склалися в даному випадку, то доводи позивача не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позову в частині стягнення відсотків та пені.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 січня 2021 рокуслід скасувати у частині відмови у стягненні заборгованості, яка складається із заборгованості за тілом кредиту і ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у сумі 3490,29 грн.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 26185,18 грн, стягненню підлягає 3490,29 грн, що становить 13,33 % від ціни позову.

Тобто, підлягають стягненню із відповідача судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог, що становить за подання позовної заяви 280,20 грн та за подання апеляційної скарги 420,30 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 січня 2021 року в частині відмови у стягненні тіла кредиту скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в частині стягнення тіла кредиту - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 3490,29 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви в сумі 280,20 грнта за подачу апеляційної скарги - 420,30 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко