Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6433/20 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 62 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.,

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 279/6433/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог, приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу Івчук Станіслав Станіславович, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу та зміну черговості одержання права на спадкування за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Волкової Н.Я. у м.Коростені,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із названим позовом та просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, починаючи із 1995 року до дня смерті ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; надати їй спадкоємцю четвертої черги за законом право на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у другу чергу, змінивши черговість спадкування з четвертої на другу.

В обґрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сушки Коростенського району Житомирської області помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на спадкове майно за законом у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Оскільки спадкоємці першої черги у померлого відсутні, спадщину прийняла його сестра - ОСОБА_2 , відповідачка по справі. Проте зазначила, що із 1995 року вона проживала із ОСОБА_4 у його квартирі однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Вказала, що протягом усього часу вона піклувалася про чоловіка, виконувала усю домашню роботу, готувала їсти, прала, робила косметичні ремонти, підтримуючи квартиру в належному стані, придбавала продукти харчування та інші речі побутового значення, оскільки ОСОБА_4 був інвалідом 1 групи по зору та потребував стороннього догляду. Також зазначила, що вона оплачувала витрати за комунальні послуги та оплату житла, купляла ліки для чоловіка, оскільки власних коштів йому не вистачало. Вказала, що прожила із чоловіком до самої його смерті та поховала його за власні кошти. В іншому шлюбі ні вона, ні ОСОБА_4 не перебували. Натомість відповідачка, яка є сестрою померлого чоловіка ніякої допомоги йому не надавала та не цікавилася його життям. Зважаючи на наведені обставини, також вважала, що є підстави для зміни черговості спадкування разом із спадкоємцем другої черги, так як спадкоємці першої черги відсутні. Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2021 року позов задоволено частково. Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю з 01.01.2004 рок по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Надано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі спадкоємцями за законом другої черги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема зазначає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та не надано жодного належного доказу на підтвердження ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. По факту рішення прийнято лише на підставі показів свідків, що суперечить висновкам Верховного Суду по справі № 490/4949/17. Також вказує, що позивачем не доведено право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а тому відсутні підстави для застосування положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Станом на час розгляду справи у апеляційному суді відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Барановський І.І. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Наголосив, що з пояснень ОСОБА_1 в суді першої інстанції встановлено, що вона отримує дещо меншу пенсію, ніж померлий ОСОБА_4 , що означає, що вона не могла надавати матеріальну допомогу ОСОБА_4 .

Представник ОСОБА_1 адвокат Крейдін С.О. проти доводів апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві та рішенні суду першої інстанції.

Інші учасники судового розгляду до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвалу суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказала, що проживала однією сім`ю із ОСОБА_4 як чоловік та дружина із 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 ) та після його смерті відкрилася спадщина на усе його майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем другої черги є сестра померлого - ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.

ОСОБА_1 у своїй заяві зазначила, що встановлення юридичного факту необхідно для прийняття спадщини.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про зміну черговості спадкування ОСОБА_1 вказала, що до смерті повністю утримувала та доглядала ОСОБА_4 , забезпечувала його ліками, оплачувала комунальні послуги, надавала йому матеріальну та фізичну допомогу, так як через інвалідність ОСОБА_4 не міг самостійно себе обслуговувати.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем представлено достатньо належних та достовірних доказів того, що протягом п`яти останніх років до смерті ОСОБА_4 вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю: мали спільний бюджет, несли спільні витрати, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права на обов`язки, тобто, що між ними існували усталені відносини, що притаманні членам однієї сім`ї, лише вона опікувалась та надавала допомогу ОСОБА_4 , який через тяжку хворобу протягом тривалого часу (фактично з жовтня 2014 року) був у безпорадному стані, оскільки втративши зір не міг самостійно харчуватись, пересуватись без супроводу, обслуговувати себе в побуті, отримувати лікування.

Суд зазначив, що вказані обставини свідчать про те, що позивач, довівши факт проживання однією сім`єю з померлим протягом 5 останніх років, є спадкоємцем померлого ОСОБА_4 за законом четвертої черги, а опікування померлим протягом тривалого часу, надавання йому допомоги в побуті та лікуванні, оскільки він через тяжку хворобу був у безпорадному стані, надає позивачеві право спадкувати разом зі спадкоємцем тієї черги, яка закликається до спадкування.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із статтею 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

При цьому, частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними, оскільки особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

Таким чином, для встановлення спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки до уваги беруться докази щодо ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації чи фактичного проживання, фотографії певних подій, докази придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (договори купівлі-продажу, фіскальні чеки, інші письмові докази і таке інше).

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю понад 30 років, мали спільне господарство та бюджет, несли спільні витрати, виховували дітей позивача, які відносились до ОСОБА_4 як до батька, після того, як ОСОБА_4 втратив зір весь догляд за ним до смерті здійснювала лише ОСОБА_1 , від якої померлий був залежний в побуті, вона займалась його лікуванням та здійснила поховання. ОСОБА_4 без позивача сам нікуди не ходив, перед смертю більше року він майже не пересувався. Свідки сприймали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як подружню пару, родичів Степана не знають. Свідок ОСОБА_6 (сусідка) зазначила, що сестру ОСОБА_4 вона ніколи не бачила.

Отже, свідки одностайно та категорично підтвердили, що фактичне проживання позивача та ОСОБА_4 мало всі ознаки сім`ї.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що вона не заперечувала сам факт проживання/ перебування в квартирі позивача разом з ОСОБА_4 , проте заперечує сам факт проживання однією сім`єю.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідачкою на підтвердження своїх заперечень не надано жодного доказу, а тому вони не можуть бути враховані судом.

При цьому матеріалами справи доводиться, що ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заперечувала факту проживання її брата однією сім`єю разом з ОСОБА_3 .

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач та померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , проживали однією сім`єю, разом вели спільне господарство, брали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, мали взаємні права та обов`язки, а тому правильно задовольнив частково позовну вимогу про встановлення факту її проживання разом із ОСОБА_4 в період з 01 січня 2004 року до часу його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як до 01 січня 2004 року норми чинного на той час КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Вказані висновки суду є подібними до роз`яснень Верховного Суду, що викладені в постанові № 456/980/18 від 27.05.2021.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Такі висновки викладені в численних постановах Верховного Суду та є усталеними.

Проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 безумовно підтверджують наявність перших чотирьох обставин. До того ж зазначені обставини встановлені судом першої інстанції та не спростовані відповідачем.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи і поясненнями свідків, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом 25 років до смерті останнього проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, що передбачає спільне проживання, спілкування, ведення господарства та бюджету, взаємної матеріальної та моральної підтримки, ведення домашнього господарства, тобто здійснення подружньої та нематеріальної опіки.

Щодо безпорадного стану необхідно зазначити, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи.

Довідкою до акту огляду МСЕК серія 12 ААА №080628 від 21.10.2014 року підтверджується, що ОСОБА_4 був інвалідом 1 групи загального захворювання по зору та потребував стороннього догляду.

Окрім медичного висновку, свідки у судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_4 фактично перебував у безпорадному стані у зв`язку із інвалідністю 1 групи по зору і повністю був позбавлений можливості самостійно забезпечити умови свого життя, тому догляд за ним постійно і упродовж тривалого часу здійснювала тільки позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 ніколи не був одруженим, власних дітей не мав. Його сестра - відповідач по справі ОСОБА_2 проживає в іншому населеному пункті і доказів того, що вона чи хтось інший з родини здійснювали догляд за повністю незрячим братом матеріали справи не містять. Свідки підтвердили, що не знали ОСОБА_2 .

В суді апеляційної інстанції представники сторін підтвердили, що ОСОБА_4 не перебував на обліку в органах соціального захисту щодо надання йому допомоги соціальним працівником, а тому і від держави в особі соціального працівника допомоги не отримував.

Лише ОСОБА_1 опікувалась ОСОБА_4 , матеріально його забезпечувала, здійснювала догляд за ним та надавала допомогу

у приготуванні їжі та її прийомі, пранні, прибиранні будинку та інше, оскільки він через тяжку хворобу протягом тривалого часу (фактично з жовтня 2014 року) був у безпорадному стані, оскільки втративши зір не міг самостійно харчуватись, пересуватись без супроводу, обслуговувати себе в побуті, отримувати лікування.

Встановивши, що лише позивач постійно проживала із ОСОБА_4 протягом тривалого часу та надавала йому допомогу у приготуванні їжі, вирішенні побутових питань, і останній потребував такої допомоги, оскільки був обмежений у русі і самостійному догляді через стан здоров`я, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, для зміни черговості права на спадкування та визнання за ОСОБА_3 як спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_4 права на спадкування за законом разом із спадкоємцем другої черги.

Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 січня 2021 року по справі № 385/878/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 142/287/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 554/4064/17-ц.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона надавала певну допомогу у похованні брата свідчать про виконання нею родинного обов`язку, проте не підтверджують надання нею братові, який проживав окремо, в іншому населеному пункті щоденної допомоги та не спростовують висновків суду першої інстанції, яким встановлено, що таку допомогу упродовж тривалого часу надавала саме ОСОБА_1 .

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_1 отримувала дещо меншу пенсію ніж ОСОБА_11 , а тому не могла надавати йому матеріальну допомогу, не можуть бути враховані, оскільки грунтуються на припущеннях, а ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету, що встановлено судом, передбачають взаємні доходи та витрати. А враховуючи, що ОСОБА_4 був інвалідом 1 групи, то додаткові витрати (на лікування) є очевидними.

Відповідач у своїх запереченнях вказувала, що ОСОБА_4 був інвалідом ІІІ групи, що свідчить про те, що вона не в повній мірі цікавилась життям та здоров`ям брата, оскільки і на день смерті не володіла такою інформацією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.10.2021року.

Головуючий Судді