Справа № 627/455/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі :

головуючий суддя - Каліберда В.А.,

з участю секретаря - Коломієць Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М. про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить: поновити строк позовної давності, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування; визнати недійсним договір дарування від 01.11.2017 року будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М., за реєстром №5326; застосувати до договору дарування будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М., за реєстром №5326 наслідки недійсності правочину, а саме: повернути у власність попередніх власників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на зазначений будинок по Ѕ частині кожній, посилаючись на те, що їй та ОСОБА_3 на праві приватної власності належав будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). В період 2010-2016 року вона разом з ОСОБА_5 зробили в вищевказаному будинку капітальний ремонт. У ОСОБА_6 є син ОСОБА_2 , який в період з 1998 року по 2015 рік знаходився у шлюбі з ОСОБА_7 . Також в позові зазначено, що з огляду на складні сімейні відносини та алкогольну залежність ОСОБА_2 у позивача не було і думки оформляти на нього будь яку нерухомість. Після розірванню шлюбу з ОСОБА_7 відповідач в 2015 році вдруге одружився та позивачу ОСОБА_1 , а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 здалося, що поведінка, спосіб життя і ставлення відповідача до матері ОСОБА_6 нібито змінилося.

В той час ОСОБА_10 (мати відповідача та рідна сестра позивача) знаходилась у Італії на праці, а ОСОБА_3 займалася оформленням громадянства Російської Федерації, у позивача вже було громадянство Російської Федерації, тому відповідач ОСОБА_11 наполягав на тому, щоб вона переоформила Ѕ частину будинку, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 ), на нього, обґрунтувавши це тим, що громадянам Російської Федерації в`їзд на територію України буде заборонено, та все майно, що належить громадянам Російської Федерації буде передано у власність держави України.

На підставі викладеного позивач ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , з цим погодилися та 01.11.2017 року було укладено договір дарування будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М., за реєстровим №5326.

На даний час з`ясувалося, що відповідач, перебуваючи в законному шлюбі, приховував свої стосунки з колишньою дружиною, з якою на сьогоднішній день він проживає в спірному домоволодінні.

Таким чином, відповідач діючи за попередньою змовою з колишньою дружиною, маючи умисел на заволодіння спірного будинку шляхом обману, з метою особистого збагачення за рахунок інших осіб, діючи таємно, протиправно, з корисливих мотивів ввів в оману позивача ОСОБА_1 , свою мати, ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , після чого був складений договір дарування. Шляхом обману відповідач отримав матеріальну вигоду у розмірі 2 тис. доларів США, квартиру та будинок, який був йому подарований на підставі спірного договору дарування.

Коли відповідач знаходився у законному шлюбі з першою дружиною, не було і думки про дарування або купівлі для нього будь - якого рухомого або нерухомого майна у зв`язку із несамостійністю та способу його життя.

Коли позивач та мати відповідача дізналася про непорядні дії відповідача, вони попрохали відповідача звільнити будинок, на що ОСОБА_11 відповів відмовою, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 , прохала їх задовольнити. Також прохала не викликати до суду свідка ОСОБА_14 , про що надала суду відповідну заяву.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, прохав відмовити в його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також прохав не розглядати вимоги відповідача щодо стягнення витрат на надання правової допомоги, оскільки у протоколі узгодження вартості надання правової допомоги від 01.10.2020 року та у акті прийому передачі наданої правової допомоги від 01.10.2020 року помилкового зазначено клієнктом ОСОБА_15 , а не ОСОБА_2 .

В судове засідання третя особа ОСОБА_3 не з`явилася, однак надала суду заяву позовні вимоги не визнала, прохала відмовити в їх задоволенні, а розгляд справи проводити у її відсутність.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М. в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки.

Заслухавши доводи представників сторін та свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 листопада 2017 року між ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 та від імені та в інтересах ОСОБА_3 (дарувальники) та ОСОБА_2 від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_16 (обдарований), які являються дітьми ОСОБА_17 , другої дружини, з якої і проживав на момент укладення спірного договору дарування відповідач ОСОБА_2 , укладений договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 через представника передали безоплатно, а ОСОБА_11 через представника прийняв у власність дарунок житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), (а. с. 13).

Договір дарування житлового будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М., зареєстровано в реєстрі за №5326.

У договорі дарування житлового будинку від 01 листопада 2017 року дарувальники підтвердили, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Крім того, сторони стверджували, що в момент вчинення цього правочину вони: усвідомлювали значенння своїх дій і керували ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин укладений не під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах, правочин вчинений під впливом помилки, обману, або насильства; правочин вчинений без наміру приховати будь які інші правочини, не є фіктичним, удаваним, не суперечить правам та інтересам недієздатних осіб, малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також зі спірного договору дарування вбачається, що особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представників та належність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відчужуваного нерухомого майна.

01.11.2017 року за заявою ОСОБА_16 за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.49, т.2).

Підставою для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, на думку позивача, є вчинення даного правочину відповідачем під впливом обману, тобто з порушенням приписів статті 230 ЦК України.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, за змістом статті 230 ЦК України позовні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту навмисного введення його відповідачем в оману, і наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору.

При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року).

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц та від 14.03.2019 року у справі № 755/3903/17.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

Як вбачається з оспорюваного договору дарування, то нотаріусом під час посвідчення договору дарування встановлена дієздатність дарувальників та повноваження їх представників. В судовому засідані допитані в якості свідків представники дарувальників та обдарованого підтвердили факт підписання ними спірного договору дарування на підставі наданих їм довіреностей.

При цьому позивачем не оспорювалося та судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору та/або особистої її зацікавленості.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що вона являється донькою бувшої дружини відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_17 та вона особисто знайома з ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , мамою ОСОБА_2 .

Їй відомо, що ОСОБА_11 завжди вважав спірний будинок своїм, оскільки постійно при зустрічах говорив про це. Коли розпочалося АТО, то ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які є його тітками та являються громадянами Російської Федерації, що все майно громадян Російської Федерації буде передано державі, а громадяни Російської Федерації не зможуть перетинати кордон.

Маючи намір врятувати своє майно ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , зважаючи на той факт, що ОСОБА_25 став на шлях виправлення, довіряючи йому, вирішили формально укласти договір дарування будинку, тобто на паперах будинок належить ОСОБА_26 , однак вони б могли як і раніше користуватися ним.

Також повідомила, що під час укладання договору дарування нікого зі сторін не було, а договір дарування по довіреностях був укладений нею, як представником ОСОБА_1 та ОСОБА_27 , та її братом ОСОБА_16 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 .

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 суду пояснив, що він являється сином бувшої дружини відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_17 . Йому відомо, що ОСОБА_11 завжди вважав спірний будинок своїм, оскільки постійно при зустрічах говорив про це.

Коли розпочалося АТО ОСОБА_11 почав говорити, що у українців, які проживали на території РФ будуть забирати майно.

Маючи намір врятувати своє майно, а не на дарування будинку, ОСОБА_24 , вирішила формально укласти договір дарування, тобто на паперах будинок належить ОСОБА_26 , однак вона могла по приїзду там жити.

Окрім цього пояснив, що ОСОБА_11 попрохав його укласти від його імені договір дарування для чого надав довіреність, оскільки він сам особисто не міг бути присутнім при укладенні договору, так як мав їхати на ротацію в АТО, де проходив службу. Також повідомив, що під час укладання договору дарування нікого зі сторін не було, а договір дарування по довіреностях був укладений ним, як представником ОСОБА_2 , та його сестрою, як представником ОСОБА_1 та ОСОБА_27 , яка діяла по довіреності.

Про час та місце здійснення договору дарування йому повідомила його мама ОСОБА_28 , яка на той час проживала з ОСОБА_29 та була його дружиною.

Також пояснив, що він розумів настання наслідків після укладення договору дарування, однак не надавав цьому значення. Також пояснив, що у ОСОБА_2 були нагороди за заслуги в АТО та саме йому було подаровано будинок, а не його матері ОСОБА_30 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_31 суду пояснила, що вона довгий час проживає по сусідству з ОСОБА_29 . Спочатку будинок належав діду та бабі ОСОБА_32 , однак в подальшому власниками будинку стали тітки ОСОБА_33 - ОСОБА_34 та ОСОБА_35 , а мати ОСОБА_36 не мала частки в будинку, однак їй не відомо з яких причин. При цьому ОСОБА_10 щороку приїздила в цей будинок та її ніхто з нього не виганяв. Коли ОСОБА_34 приїздила в Україну, останній раз в 2018 році, то вона жила в спірному будинку та її ніхто не обмежував в користуванні будинком.

Також зазначила, що ОСОБА_34 говорила, що вона подарувала будинок, бо думала, що ОСОБА_11 буде жити з ОСОБА_37 , тобто з другою дружиною, в нього буде нормальне відношення до матері, однак стосунки в них погіршилися, при цьому пояснивши, що вона не була прямим очевидцем подій.

Також зі слів ОСОБА_38 їй відомо, що подарували дім ОСОБА_26 , оскільки ОСОБА_39 та ОСОБА_40 є громадянками РФ та в них могли його забрати.

Окрім цього зазначила, що вона вважає, що ОСОБА_32 подарували будинок, з якою ціллю їй не відомо, оскільки вона особисто на цю тему ні з ОСОБА_39 , а ні з ОСОБА_40 не спілкувалася.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_41 суду пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 , ОСОБА_42 та ОСОБА_38 та працювала у них по господарству та за їх відсутності стежила за домоволодінням, яке знаходиться в с. Олексіївка, Краснокутського району, Харківської області.

Одного разу по приїзду ОСОБА_39 та ОСОБА_40 почали говорити їй, що їм сказали, що оскільки вони є громадянами РФ, то вони не зможуть пересікати кордон, а будинок відійде державі, однак чому вони так вирішили їй не відомо. Ця розмова відбувалася близько 4 х років тому, тобто в 2016 році. Пізніше вона почула, що вказаний будинок подарували ОСОБА_26 .

На її думку ОСОБА_39 та ОСОБА_40 вирішили подарувати будинок саме ОСОБА_26 , оскільки переживали за нього, щоб потім у нього не було проблем з переоформенням спадщини.

Також повідомила, що ОСОБА_11 не чинив нікому перешкод у користуванні будинку.

Також пояснила, що на її думку, як би ОСОБА_32 перебував у шлюбних стосунках з другою дружиною ОСОБА_43 , а не повернувся б до першої дружини, то б й мови не було б про предмет спору, тобто позов в суд не подавався б.

Підставою позову слугувало також і відношення ОСОБА_32 до своєї матері та суперечки ОСОБА_32 з ОСОБА_39 , яка в подальшому їй повідомила, що вона помилилася, подарувавши будинок ОСОБА_32 , оскільки їй тепер нікуди буде їхати.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_44 суду пояснила, що вона знайома з ОСОБА_37 та ОСОБА_32 ОСОБА_45 з 2019 року та вони дружили сім`ями. При знайомстві ОСОБА_11 розповідав, що дім подарували йому його тітки. Також повідомила, що її чоловік був знайомий з ОСОБА_32 та з його дружиною ОСОБА_43 . Мати відповідача вірогідно попрохала у дружини ОСОБА_32 ОСОБА_43 , номер телефона чоловіка та влітку 2020 року свідок була присутня під час розмови її чоловіка з матір`ю ОСОБА_2 , яка відбувалася на гучному зв`язку, та остання запитала про працевлаштування сина, а потім сказала, що вона має бажання повернутися на України в батьківський будинок, який знаходиться в с. Олексіївка, однак їй в цьому перешкоджає її син ОСОБА_11 , який є власником будинку. Також мати ОСОБА_32 повідомила, що ОСОБА_11 став власником даного будинку обманним шляхом, оскільки він повідомив своїм тіткам, які були громадянами Росії, що Україна забере у них майно, в зв`язку з чим вони вирішили подарувати будинок ОСОБА_26 .

Показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_16 (дітей другої дружини відповідача ОСОБА_15 ) в частині введення відповідачем в оману позивача при укладенні спірного договору суд не може визнати об`єктивними, так як вказані свідки є близькими родичами (дітьми) бувшої дружини відповідача та заінтересовані в результаті розгляду справи. Суд вважає, що показання вказаних свідків спростовуються в сукупності з іншими доказами, а саме: показаннями свідків: ОСОБА_41 та ОСОБА_31 , в яких вони повідомляють, що ОСОБА_1 мала дійсне волевиявлення на дарування ОСОБА_2 будинку.

Окрім цього сама дарувальник ОСОБА_3 , в нотаріально посвідченій заяві вказала, що вона дійсно мала волевиявлення лише на передачу в дар ОСОБА_2 належну їй Ѕ частину житлового будинку та інших домовленостей між ними не було.

З показів допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_44 неможливо встановити факт введення ОСОБА_1 в оману при підписанні спірного договору, оскільки вона не була присутня при його укладенні та взагалі спірний договір дарування житлового будинку був укладений в 2017 році, натомість як свідок ОСОБА_44 познайомилася з родиною ОСОБА_32 лише в 2019 році, як вона сама пояснила в судовому засіданні.

Натомість показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_16 та ОСОБА_31 встановлено, що ініціатива укладення саме договору дарування виходила від позивачки.

Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, позивач, надаючи ОСОБА_4 довіреність на укладення договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, не могла нерозуміти, що йдеться саме про договір дарування, оскільки зі змісту довіреності від 27.10.2017 року вбачається, що вказана довіреність надана ОСОБА_4 з питань саме розпорядження (а саме дарування ОСОБА_26 ) належної їй Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ).

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Однак суд вважає, що позивач не довела, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом обману, а саме в зв`язку з повідомленням відповідачем ОСОБА_2 позивачу про те, що громадянам Російської Федерації в`їзд на територію України буде заборонено, та все майно, що належить громадянам Російської Федерації буде передано у власність держави України, оскільки з тексту самої позовної заяви ОСОБА_1 , вбачається, що підставою позову до суду слугував той факт, що відповідач в період з 1998 року по 2015 рік знаходився у шлюбі з ОСОБА_7 . Однак з огляду на складні сімейні відносини та алкогольну залежність ОСОБА_2 у позивача не було і думки оформляти на нього будь яку нерухомість. Після розірванню шлюбу з ОСОБА_7 відповідач в 2015 році вдруге одружився та позивачу, а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 здалося, що поведінка, спосіб життя і ставлення відповідача до матері ОСОБА_6 нібито змінилося. Однак, перебуваючи в законному шлюбі, відповідач приховував свої стосунки з колишньою дружиною ОСОБА_46 , з якою на сьогоднішній день проживає в спірному домоволодінні.

Такі свідчення також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_41 та ОСОБА_31 .

Однак зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про введення відповідачем її в оману під час укладення такого правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 165/1368/17.

Окрім цього з позовом про визнання договору дарування недійсним позивач звернулася лише у 2020 році, за спливом майже двох з половиною років після укладення оспорюваного правочину.

Натомість, зі змісту позовної заяви, пояснення свідків ОСОБА_31 та ОСОБА_41 вбачається, що позивач, перебуваючи з відповідачем у добрих стосунках, періодично проживаючи разом у зазначеному будинку, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваного договору не мали, а конфлікт у сторін виник лише після розірвання стосунків відповідача з ОСОБА_15 (другою дружиною) та одруження відповідача на першій дружині ОСОБА_47 .

Як вже зазначалося раніше, то згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що згідно договору ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області 27.01.1999 року за реєстровим №2-155 належала 1/2 частина житлового будинку. Інша 1/2 частина житлового будинку належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області 08.09.2015 року за реєстровим №1089, спадкова справа 140/2014.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування від 01.11.2017 року в цілому та застосувати до договору дарування наслідки недійсності правочину, а саме повернути у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині кожній, при цьому в нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_3 від 24 липня 2020 року, остання зазначає, що вона позовні вимоги ОСОБА_1 не підтримує і проти задоволення позову заперечує, при цьому зазначаючи, що вона дійсно 01.11.2017 року передала у дар ОСОБА_2 належну їй Ѕ частину будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також передала у дар земельну ділянку, на якій знаходиться зазначений будинок. Також в заяві ОСОБА_3 вказала, що до підписання договору дарування частини будинку та земельної ділянки ніяких домовленостей, крім зазначених у договорі дарування, між нею та ОСОБА_2 не було, також їй не відомо про будь які домовленості або обставини, які змусили ОСОБА_1 подарувати належну їй Ѕ частину будинку з господарськими спорудами та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в зв`язку з чим прохає відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та той факт, що спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а представником відповідача було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок за відповідачем, то в результаті вказаних дій дарувальниками було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на житловий будинок з господарськими будівлями.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що права позивача не були порушені внаслідок відчуження Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями на підставі укладеного між сторонами договору дарування.

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: "правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У частині першій статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, судом не встановлено, що зміст договору оренди землі суперечить вимогам чинного законодавства, або інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Договір, укладено особами, які на час вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір відповідає вимогам статей 205, 207, 208 ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків.

Судом також не встановлено, а позивачем не доведеносукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, а саме факту навмисного введення її відповідачем в оману та замовчування обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, як і не доведено наявності розумного сумніву в тому, що її наміри не були спрямовані на укладання договору дарування, а також наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору дарування, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про застосування до договору дарування наслідків недійстності правочину, а саме повернення у власність попередніх власників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на будинок по Ѕ частині кожній, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним та відповідно до ст. 216 ЦК України вказані наслідки недійсності правочину застосовуються у разі визнання договору недійсним, однак в задоволенні вимог про визнання договору дарування будинку позивачу відмовлено.

Крім того, згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із правовою позицію Верховного Суду України, висловленою в постанові від 21.05.2014 у справі № 6-7цс14, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір дарування було підписано ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 27 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківвської області Харитоновою Я.М. за реєстром №5250 01.11.2017 року, а з позовом позивач звернулася до суду 11.06.2020, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, а тому посилання представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності є безпідстаними.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 81, 82,141, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 15,16,202, 203,205,207,208, 215, 230, 717-719,722 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М. про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_34 (місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

ОСОБА_11 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ).

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М. (місцезнаходження: вул. Пушкінська №63, м. Харків, Харківська область).

Повний текст рішення виготовлений 20.04.2021 року.

Суддя В.А.Каліберда