РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 564/3014/20

Провадження № 22-ц/4815/881/21

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_1 за рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 10.07.2019 року на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 з 3000 грн. до 1500 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги мотивує тим, що після розірвання шлюбу з позивачкою він уклав інший шлюб в якому в нього народилась дитина, яка потребує належного матеріального забезпечення. Його дружина на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому перебуває на його утриманні також. На даний час він припинив свою підприємницьку діяльність і перебуває на обліку у Костопільській філії центру зайнятості як безробітний та в зв`язку з карантином на території України він не може влаштуватися на роботу по місцю проживання, а також в інших країнах, оскільки обмежений у виїзді за кордон.

Зазначив, що має борг в сумі 30000 грн., які позичив на лікування дружини та дитини, а також за рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 15.10.2020 року з нього проводиться стягнення на користь відповідачки пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 10756 грн. 74 коп. Враховуючи вищевикладене просив суд позов задовольнити.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 29 березня 2021 року позов задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 , на підставі рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10.07.2019 року, на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 3000 (три тисячі) грн. до 1700 (одна тисяча сімсот) грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, та неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для зменшення розміру аліментів, а саме зміни матеріального стану. Не надано оцінку твердженням позивача про перебування на обліку як безробітного, відсутня оцінка аргументів наведених учасниками справи в частині підстав зменшення розміру аліментів. Не врахував висновків викладених у постановах Верховного Суду та принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовної вимоги у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує щодо задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що у позовній заяві навів достатні підстави для зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та зменшивши розмір стягуваних з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі з 3000 грн. до 1700 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сімейний стан позивача змінився у зв`язку з укладенням ним шлюбу з ОСОБА_4 та народженням в ньому доньки ОСОБА_5 . Відповідно матеріальний стан позивача погіршився у зв`язку з утриманням дитини та дружини, яка ніде не працює, а також за відсутністю у нього роботи та наявності боргів.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що сторони з 02.07.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 15.05.2019 року розірвано. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10.07.2019 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

12 березня 2020 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , в якому у них народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону умовою зменшення або збільшення розміру аліментів є зміна обставин, які враховувалися судом при визначенні розміру аліментів.

Згідно із Законом про Держбюджет на 2021 рік (стаття 7) з 1 січня 2021 року для дітей віком до 6 років прожитковий мінімум становить 1921 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років - 2395 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.(ч.1 ст.182 СК України).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2).

Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4)

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцип 6).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація ОСОБА_2 припинення підприємницької діяльності відбулась після призначення аліментів та з його власної волі - що не може свідчити про погіршення його матеріального стану та бути безумовною підставою для зменшення раніше встановленого судом розміру аліментів на дітей.

В матеріалах справи відсутні відомості, які б підтверджували, що дружина позивача ОСОБА_4 є непрацездатною та відноситься до категорії осіб, які за законом або в передбаченому законом порядку перебувають на його утриманні. Крім того, держава встановлює соціальні гарантії жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами шляхом здійснення відповідних виплат.

Щодо аргументів позивача про зміну сімейного стану та народженням дитини у іншому шлюбі, то такий факт також не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Подібний за змістом висновок викладений в постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі 301/2160/20 (провадження № 61-10800ск21), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21) та від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, що відповідає й правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 16.09.2020 у справі № 565/2071/19.

Зі змісту листа-відповіді, виданої Державним центром зайнятості Костопільської районної філії від 08.02.2021р.,(а.с. 73) вбачається, що ОСОБА_1 на обліку як безробітний перебував з 09.11.2020 року по 15.11.2020 року. Вказано також про звільнення з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин та подання недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг. Зазначене спростовує аргументи позивача про наявність статусу безробітного на момент подання позову та відсутність роботи.

Щодо боргового зобов`язання у розмірі 30000 грн., слід зазначити, що позивач маючи заборгованість за аліментами, зобов`язався повернути борг за 6 місяців (а.с. 7), тобто усвідомлював свою платоспроможність та був впевнений у своїх доходах. Зазначені обставини не можуть свідчити про погіршення матеріального стану позивача.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу «Нойлінгур і Шурук», №41615/07, 6 липня 2010 року, і «Х. проти Латвії», заява №27853/09, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу «Сахін проти Німеччини», заява №30943, ЄСПЛ 2003 VІІІ).

Таким чином, визначений судом та оспорюваний розмір аліментів у розмірі 3000 грн. з урахуванням знецінення коштів внаслідок інфляції, постійного подорожчання усіх груп товарів для дітей не є надмірно високим і відповідає інтересам та потребам дитини та обґрунтованих, а не формальних, підстав для його зменшення не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не дав належної оцінки зазначеним обставинам справи, не застосував існуючу судову та міжнародну практику та в порушення ч. 8 ст. 7 СК України ухвалив рішення без врахування інтересів дитини, а тому таке рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Матеріалами справи установлено, що адвокат Остапенко В.С. згідно із договором про надання правової допомоги від 06 січня 2021 року та актами приймання-передачі послуг по наданню правової допомоги визначив свої витрати у розмірі 3500,00 грн., з яких: роз`яснення законодавчих та нормативно-правових актів 500 грн., підготовка відзиву на позовну заяву - 1500 грн., підготовка апеляційної скарги - 1000 грн.,

На підтвердження таких витрат в матеріалах справи містяться квитанції на загальну суму 3500 грн. 00 коп.

Витрати, зазначені позивачем на правничу допомогу є співмірними фактично наданим послугам адвоката.

За подання до суду апеляційної скарги на рішення суду відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 1362, 00 грн., який підлягає стягненню на її користь з позивача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Володимира Сергійовича задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_4 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) 1362,00 грн. судового збору, сплаченого нею при поданні апеляційної скарги на рішення суду та витрати на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн., а всього 4862 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків