Справа № 195/985/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

24.09.2021 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Кондус Л.А., при секретарі Дєєвої Ю.С., за участю: позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , представника відповідачів ОСОБА_4 , відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел.Томаківка цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна , про визнання договору міни недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

1.Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна , про визнання договору міни недійсним, -мотивуючи наступним.

27 грудня 2001 році позивач набула право власності на земельну ділянку площею 5.590 гектарів, яка розташована на території Виводівської сільської ради, цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка набута у власність на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІУ-ДП № 047042, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1453, на підставі рішення Виводівської сільської ради народних депутатів № 78 від 17 грудня 2001 року.

В подальшому реалізовуючи своє право власності вона уклала договір оренди земельної ділянки із ТОВ «Славутич», якому передала у орендне користування належну їй земельну ділянку. Оскільки договір оренди земельної ділянки набував законної сили лише після його державної реєстрації, а вона на той час не мала можливості та відповідних знань і навиків для того, щоб здійснити реєстрацію договору оренди землі, то вона 22 вересня 2006 року видала довіреність ОСОБА_5 (надалі - Відповідач 1), котру було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, строк дії довіреності встановлений до її скасування.

В подальшому вже у 2015 році після закінчення першого договору оренди земельної ділянки Відповідач 1 використовуючи надану йому довіреність уклав новий договір оренди земельної ділянки.

Позивач зазначає, що у квітні місяці 2018 року їй стало відомо від жителів села, що Відповідач 1 використовуючи аналогічні довіреності за попередньою змовою із своєю близькою родичкою розпочав переоформлювати їх земельні ділянки на неї.

17 квітня 2018 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області із заявою про скасування довіреності на право розпорядження та управління майном, яке є особистою приватною власністю, посвідчену 22 вересня 2006 року та посвідчена приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрієм Валентиновичем за реєстровим № 1462.

Однак, в подальшому Позивачеві стало відомо, що за чотири дні до скасування довіреності Відповідач 1 дізнавшись про наміри Позивача щодо скасування довіреності та відмовивши у поверненні оригіналу довіреності діючи від імені Позивача уклав договір міни із ОСОБА_6 на умовах якого передав у власність останньої належну їй, позивачу у справі, земельну ділянку. При цьому до цього часу навіть формально жодної іншої земельної ділянки на підставі оскаржуваного договору міни нею так і не отримано.

Позивач також зазначає, що на підтвердження позивача про недійсність оскаржуваного договору свідчить той факт що після його посвідчення вона не сплатила всі обов`язкові податки та збори до ДФС у розмірі 10 відсотків від оціночної вартості земельної ділянки.

Позивач стверджує, що вона не знає де знаходиться її земельна ділянка, яку вона отримала внаслідок обміну, вимоги про сплату земельного податку вона не отримувала, земельну ділянку не обробляє.

Аргументи учасників справи :

Представник позивача та позивач підтримують позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідачів, та відповідачі проти позову заперечують в повному обсязі, прохає в позові відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна, належним чином , неодноразово повідомлена про слухання справи у судове засідання не з`явилася, заяв клопотань не надала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено наступне:

на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІУ-ДП № 047042, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1453, .позивач набула право власності на земельну ділянку площею 5.590 гектарів, яка розташована на території Виводівської сільської ради, цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва.(а.с.12-13).

22 вересня 2006 року позивач видала довіреність ОСОБА_5 на право управління та розпорядження належним позивачці нерухомим майном, згідно цього укладати всі дозволені законом угоди, зокрема продавати, обмінювати, заставляти здійснювати інші договори, та інш. Дану довіреність було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, строк дії довіреності встановлений до її скасування ( а.с.14).

Відповідно до договору міни від 11.04.2018 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_8 за довіреністю, та зареєстрований в реєстрі за № 277, сторони здійснили обмін земельних ділянок без доплати, відповідно ОСОБА_6 у власність перейшла від ОСОБА_8 земельна ділянка площею 5,5900 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0355,що розташована на території Виводівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, у власність ОСОБА_8 перейшла від ОСОБА_6 земельна ділянка площею 0,0500 га., кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0531,що розташована на території Виводівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, ( а.с.52-54).

17.04.2018 року позивач скасувала довіреність укладену 22.09.2006 року (а.с.15).

Як вбачається з копії паспорта НОМЕР_1 виданого 23.04.2018 року позивачка змінила своє прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 та отримала документ що посвідчує її особу(а.с.66).

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які пояснили суду, що зі слів позивачки наміру продавати, або обмінювати свій земельний пай відповідачу у неї не було. Позивач здавала в оренду відповідачу земельну ділянку, без її відома провели договір міни її земельної ділянки на значно меншу.

У судовому засіданні було допитано відповідачів у якості свідків. Так, ОСОБА_6 пояснила суду, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.04.2009 року зареєстрованим за №566 та Державного акта на право приватної власності на землю серії Р3 №137510 їй належала земельна ділянка площею 8,740 га, внаслідок поділу було утворено сім земельних ділянок з присвоєнням їм кадастрових номерів, одну з цих земельних ділянок було обмінено на земельну ділянку належну ОСОБА_7 29.01.2020 року вони з чоловіком ОСОБА_5 розлучилися за рішенням суду. Усі дії відповідача були здійснено в рамках закону.

ОСОБА_5 пояснив суду, що він є одним із засновників ТОВ Славутич , дане товариство займається вирощуванням аграрної продукції, орендує земельні ділянки у власників паїв, він особисто не укладає договори оренди земельних ділянок , цим займається директор товариства. ОСОБА_1 пропонувала купити у неї земельну ділянку, так як їй потрібні були гроші, але відповідач пояснював їй , що у зв`язку з мораторієм на купівлю-продаж земельних ділянок, на той час це було не можливо, тоді позивачка погодилася надати довіреність з правом управління та розпорядження належним позивачці нерухомим майном, згідно цього укладати всі дозволені законом угоди, зокрема продавати, обмінювати, заставляти здійснювати інші договори, та інш.

Відповідно відповідач здійснив обмін земельної ділянки належної позивачу за довіреністю, даний договір затверджено нотаріально. Відповідач вважає, що діяв повністю в законодавчих межах.

2. Мотивувальна частина

Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши представників сторін, позивача, відповідачів , свідків, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не належить задоволенню , з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої-другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статей 177, 181 ЦК України, статті 79 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав.

Земельне законодавство базується зокрема на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).

Згідно із частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Пункт 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору міни), встановлював, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2019 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення

(у редакції, чинній до 01 січня 2019 року), передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК Українигромадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін (стаття 715 ЦК України).

У разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)») (далі - Закон № 899-IV).

Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV).

Частина перша статті 14 Закону № 899-IV визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).

Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2019 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

За таких обставин укладення договору міни вказаних земельних ділянок після оформлення правовстановлюючих документів на них не суперечило пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору).

Відповідні висновки щодо застосування Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» у взаємному зв`язку з положеннями розділу Х «Перехідні положення» ЗК України викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18, у якій відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.

Проаналізувавши наведені вище докази по справі у сукупності з нормами законодавства, суд вважає, що доводи позивача про порушення при укладенні договору міни пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України та Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» є необґрунтованими та спростовуються наведеним вище. Вказівки позивача про порушення публічного порядку не доведено належними, допустимими та достатніми доказами. Аргументи позивача про проведення обміну земельних ділянок без грошової доплати та нерівноцінність обміну є безпідставними, оскільки сторонами добровільно визначено у договорі, що обмін земельних ділянок проводиться без грошової доплати. Наведені позивачем обставини не містять правових підстав для визнання договору недійсним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено недійсність договору міни (обміну), укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_8 за довіреністю, та вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з вимог, визначених, ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 9, 83, 229, 235, 258-259, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна (свідоцтво 8973, 69035, м.Запоріжжя, вул. Леоніда Жаботинського, 33), про визнання недійсним договору міни земельної ділянки від 11.04.2018, серія та номер 277, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Кардаш Я.О., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відмовити.

Накладений арешт на земельну ділянку площею 5,5900 га, розташованої на території Виводівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, згідно ухвали Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2021 у справі № 195/985/19 - скасувати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 04.10.2021 року.

Суддя: Л. А. Кондус