КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 759/13605/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6204/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

21 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди фізичній особі, яка є потерпілою в кримінальному правопорушенні,-

В С ТА Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди фізичній особі, яка є потерпілою в кримінальному правопорушенні та просила стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 2 400 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди фізичній особі, яка є потерпілою в кримінальному правопорушенні, визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 02 листопада 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції вважаючи, що судом порушено норми процесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивачем були виконані всі можливі та передбачені процесуальним законом дії по отриманню інформації щодо фактичного місця перебування відповідача, але по об`єктивним та незалежним від волі позивача обставинам вказана інформація не була отримана.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у поданій до суду заяві в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем не вказано місце перебування відповідача, зважаючи на вирок суду, за яким ОСОБА_2 на даний час відбуває покарання.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди фізичній особі, яка є потерпілою від кримінального правопорушення (в порядку ст. 128 КПК України, ст. 1177 ЦК України).

Підставою для подання до суду вказаної позовної заяви став вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08.01.2019 року в справі №759/19859/18, згідно якого ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України, відносно потерпілої ОСОБА_1 та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Вказаний вирок не було оскаржено, у зв`язку з чим він набрав законної сили 12.02.2019 року.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме позовна заява не відповідала вимогам, що встановлені п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не вказано місце перебування відповідача.

02.11.2020 року, на виконання ухвали суду від 14.08.2020 року позивач подала до суду заяву про усунення недоліків та зазначила, що вказаною інформацією не володіє, стороні позивача відомо лише адреса реєстрації та проживання до арешту ОСОБА_2 , яка також фігурує у вироку відносно вказаної особи, що і було зазначено у позовній заяві відповідно до п. 2 ч. З ст. 175 ЦПК України. Інформацією щодо фактичного перебування засудженого ОСОБА_2 у конкретній установі виконання покарання кримінально-виконавчої системи Міністерства юстиції України, де він відбуває призначене йому покарання у вигляді позбавлення волі, володіє виключно вказаний державний орган. Також долучено запит на отримання інформації від Державної кримінально-виконавчої служби України, проте відповідь не надійшла.

02.11.2020 року ухвалою Святошинського районного суду міста Києва позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутій проти Хорватії»).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Вирішуючи питання про визнання неподаною та повернення позовної заяви в порядку ч.3 ст.185 ЦПК України, суд першої інстанціївважав, що позивач не виконалавимоги ухвали суду від 14 серпня 2020 року. Посилання суду першої інстанції щодо невиконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, не є достатньою підставою для повернення позовної заяви заявнику, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першоїстатті 27 ЦПК Українипозови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у позовній заяві при зверненні до суду зазначила місце реєстрації та проживання відповідача.

Згідно положень частин шостої, сьомої, десятої статті 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі.

Аналіз вказаних норм цивільного процесуального права дає підстави дійти висновку про відсутність правових підстав для повернення позовної заяви у разі відсутності у позивача інформації про місце проживання (перебування) відповідача - фізичної особи та покладення на суд обов`язку щодо встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню, а матеріали справи поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий

Судді