РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/3631/19

Провадження № 22-ц/4815/418/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Меркулова Сергія Анатолійовича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2020 року у складі судді Остапчук Л. В., ухвалене в м. Рівне Рівненської області об 11 годині 48 хвилин, повний текст рішення виготовлено 17 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання права власності на рухоме майно, відшкодування витрат понесених при ухиленні від укладення договору. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 09 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 в м.Вінниця придбав у відповідача ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Ford Transit», 2006 року випуску, фургон малотоннажний-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , шляхом передання продавцю 6 800,00 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту на день придбання становить 180 200,00 грн. Продавець в свою чергу, передав покупцю два комплекти ключів до вищезгаданого транспортного засобу та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, після чого вони провели експертне обстеження, однак у зв`язку із закінченням робочого дня в Регіональному сервісному центрі у Вінницькій області та відсутністю грошових коштів у ОСОБА_2 на посвідчення правочину, останнім було надано позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 довіреність на право користування та розпорядження транспортним засобом. Проте, прибувши до Територіального сервісного центру в м.Рівне з метою постановлення на облік транспортного засобу, позивачу цього зробити не вдалося, оскільки там йому було повідомлено, що на даний автомобіль накладено арешт державним виконавцем. Позивач сплатив всі борги за зобов`язаннями відповідача ОСОБА_2 , в результаті чого арешт на майно було знято. Однак і після цього зареєструвати на своє ім`я транспортний засіб йому не вдалося, оскільки ОСОБА_2 була скасована довіреність на користування та розпорядження транспортним засобом. Просив суд визнати договір доручення від 19 березня 2019 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , на підставі якого була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Колесніком О. В., удаваним правочином, укладеним з метою приховування договору купівлі-продажу автомобіля, визнати за ним право власності на вищезгаданий автомобіль та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 17 434,74 грн. витрат, яких він зазнав для відновлення свого порушеного права.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достатніх та достовірних доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля, сплати коштів за придбання автомобіля, у зв`язку з чим довіреність не могла бути удаваним правочином, оскільки сторони розуміли, який саме правочин вони вчиняють і бажали його укласти. Судом також враховано, що довіреність за своєю правовою природою не є підставою набуття права власності, в даному випадку - на транспортний засіб, а тому вимоги про визнання за позивачем права власності на автомобіль є безпідставними. Суд взяв до уваги, що заборгованість відповідача за виконавчим листом № 127/21787/14-ц від 12.02.2015 року сплачена позивачем добровільно, без попередньої домовленості, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення сплачених коштів з відповідача на користь позивача.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильної оцінки фактичних обставин та їх недостатнього дослідження, представник ОСОБА_1 - адвокат Меркулов Сергій Анатолійович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 в м.Вінниця придбав у відповідача ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Ford Transit», 2006 року випуску, фургон малотоннажний-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , шляхом передання продавцю 6 800,00 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту на день придбання становить 180 200,00 грн. Продавець в свою чергу, передав покупцю два комплекти ключів до вищезгаданого транспортного засобу та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, після чого вони провели експертне обстеження, однак у зв`язку із закінченням робочого дня в Регіональному сервісному центрі у Вінницькій області та відсутністю грошових коштів у ОСОБА_2 на посвідчення правочину, останнім було надано позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 довіреність на право користування та розпорядження транспортним засобом. Додає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає іншій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Покликається на постанову Верховного Суду від 30.01.2019 року, де висловлена позиція про те, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину який вони насправді вчинили. Доводить, що на предмет позову жодним чином не впливало скасування довіреності, адже така дія відповідача була спрямована виключно на ухилення від виконання фактичного договору купівлі-продажу, а тому під виданою, а згодом скасованою довіреністю повсякчас мався на увазі договір купівлі-продажу. Покликаючись на положення ст.. 235 ЦК України, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «Ford Transit», 2006 року випуску, фургон малотонажний-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданим 25 вересня 2012 року Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області.

Довіреністю від 19 березня 2019 року, посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Колесніком О. В. і зареєстрованою в реєстрі за № 171, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 бути його представниками з питань розпорядження та експлуатації транспортного засобу, автомобіля марки «Ford Transit», 2006 року випуску, фургон малотоннажний-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 стверджував, що 19 березня 2019 року між ним та ОСОБА_2 у простій усній письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого ОСОБА_2 відчужив вищезгаданий транспортний засіб ОСОБА_1 , за що отримав грошові кошти в сумі 6800,00 доларів США. У зв`язку із накладеним арештом на вищезгаданий транспортний засіб, позивач не зміг здійснити переоформлення права власності на транспортний засіб на себе, тому ним були погашені у повній мірі зобов`язання ОСОБА_2 , за виконавчим провадженням ВП № 48001976, відкритим на підставі виконавчого листа № 127/21787/14-ц, виданого 12 лютого 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області.

Таке погашення коштів підтверджується квитанціями № 0.0..1 від 04 червня 2020 року про сплату 11347,75 грн. виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню, № 0.0..1 від 04 червня 2020 року про сплату 5914,37 грн. виконавчого збору та витрат по виконавчому провадженню.

ОСОБА_1 було також сплачено 557,17 гривень за реєстрацію, перереєстрацію авто, що підтверджується копією квитанції № 0.0..1 від 04 червня 2020 року.

Позивач доводить, що договір доручення від 19 березня 2019 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , на підставі якого була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Колесніком О. В., є удаваним правочином, укладеним з метою приховування договору купівлі-продажу автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Позивач поряд із вимогою про визнання правочину удаваним просив суд визнати за ним право власності на транспортний засіб, який був ним фактично придбаний у відповідача.

Згідно ч.1 ст.328, ч.4 ст.334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, пунктом 1 якого визначено, що цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (оформлення та видача реєстраційних документів і номерних знаків).

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність).

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Таким чином, з огляду на те, що визначений законодавством перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, відсутній, обов`язковий порядок щодо відчуження транспортного засобу сторонами не дотримано, що в сукупності суперечить вимогам чинного законодавства, яке встановлює особливий порядок укладання договорів щодо транспортних засобів, апеляційний суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Ford Transit», 2006 року випуску, фургон малотоннажний-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 між ОСОБА_1 . Та ОСОБА_2 не відбувся, а тому відсутні підстави для визнання правочину удаваним.

Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує і визнаний обома сторонами той факт, що довіреність від 19 березня 2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Колесніком О.В. і зареєстрована в реєстрі за № 171, якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 бути його представниками з питань розпорядження та експлуатації транспортного засобу, автомобіля марки «Ford Transit», 2006 року випуску, фургон малотоннажний-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , скасована.

Таке скасування довіреності свідчить про відсутність наміру обох сторін на укладення договору купівлі-продажу, який вони приховали довіреністю, а відтак відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку правовідносини сторін повинні регулюватися положеннями про договір купівлі-продажу.

Більш того, відповідач заперечив проти отримання коштів від позивача за нібито відчуження транспортного засобу, а належних, достатніх та достовірних доказів у розумінні ст. 77-79 ЦПК України передачі таких коштів відповідачу позивачем в рахунок продажу спірного автомобіля не надано.

Позовна вимога про відшкодування витрат, понесених при ухиленні від укладення договору, неправомірність відмови суду у задоволенні якої доводить апелянт, на думку апеляційного суду, не підлягає до задоволення.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 сплачено 11347,75 грн. виконавчого збору (квитанція № 0.0..1 від 04 червня 2020 року) та 5914,37 грн. та витрат по виконавчому провадженню (квитанція № 0.0..1 від 04 червня 2020 року), які є заборгованістю відповідача ОСОБА_2 за виконавчим листом № 127/21787/14-ц, виданим 12 лютого 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області. Однак ця сума в рамках даного спору не може бути стягнута з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , оскільки між ними не існувало домовленості про необхідність погашення таких платежів позивачем, і таке погашення відбулося з ініціативи позивача.

Наведені обставини в сукупності із нормами права, якими вони регулюються, дають підстави для висновку про те, що між сторонами відсутні правовідносини з укладення правочину купівлі-продажу транспортного засобу, який прихований довіреністю, оскільки за своєю правовою природою довіреність є посвідченням представницьких правовідносин між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, та не може бути підставою виникнення права на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення при цьому договору купівлі-продажу транспортного засобу та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Меркулова Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.