Єдиний унікальний номер 341/1085/21
Номер провадження 2/341/675/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Фрик Т. В.,

представниці відповідача Крохмалюк С. С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

встановив:

Представник Шкапенко О. В. в інтересах АТ «Акцент-банк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість в розмірі 47628,84 грн за кредитним договором № б/н від 24 квітня 2019 року та сплачений судовий збір.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором про надання кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів у розмірі 46,8 %на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим у нього виникла загальна заборгованість на суму 47628,84 грн.

Ухвалою від 30.06.2021 відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Справу призначено до розгляду на 28.07.2021.

Через неявку сторін у судове засідання 28.07.2021 та за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено на 06.10.2021.

У судове засідання 06.10.2021 представник позивача не прибув, проте до позовної заяви додано клопотання про розгляд справи за відсутності представника Банку (а. с. 20).

Згідно з приписами статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі представника позивача.

У судовому засіданні 06.10.2021 представниця відповідача заявила про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просила призначити таку до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої статті 277 ЦПК України, якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Суд визнав не поважними причини пропущення строку подання заяви про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки укладення договору відповідачем про надання правової допомоги з адвокатом 30.09.2021 не можуть бути такими. При цьому відповідач ухвалу про відкриття провадження отримав 15.07.2021, в якій було вказано строк на подання таких заперечень протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Таким чином, заяву представниці відповідача про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження залишено без розгляду.

Своєю чергою у судовому засіданні представниця відповідача позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, оскільки стверджує, що ОСОБА_1 жодних кредитних договорів у квітні 2019 року з Банком не укладав, заяв-анкет не підписував. Зазначила, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання відповідачем банківської картки та фактичного використання ним банківських коштів, зокрема на заявлену до стягнення суму.

Суд, заслухавши пояснення представниці відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Відповідно до наявної у матеріалах справи (а. с. 6, зворот) копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку від 24.04.2019 між представником Банку та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг. Навпроти прізвища відповідача міститься підпис.

Вказана анкета-заява не містить жодних умов кредитування, зокрема суми наданого кредиту чи його ліміту, умов та розмірів нарахування процентів за його користування, умов застосування штрафних санкцій.

Водночас до матеріалів позовної заяви Банк додав копію Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» (а. с. 12), у якому відображено Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна». При цьому вказаний Витяг (тарифи) відповідач не підписував, а такий підписаний Головою правління Банку.

Також до позову надано копію паспорта споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а. с. 6). Вказаний паспорт містить різні умови кредитування для картки «Універсальна» та картки «Універсальна Gold». Вказаний паспорт не містить підпису особи про ознайомлення з його умовами.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за договором № SAMABWFC2 від 24.04.2019, укладеного між АТ «Акцент-Банк» та клієнтом ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 (а. с. 5) станом на 14.04.2021 за відповідачем рахується заборгованість на загальну суму 47628,84 грн, з яких 41536,22 грн заборгованість за тілом кредиту, 6092,62 грн залишок заборгованості за процентами.

Отже, Банк просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 47628,84 грн, з яких: 41536,22 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6092,62 грн заборгованість за процентами, та сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам Банку та установленим обставинам у справі, дослідженим доказам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині сьомій статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Положеннями статті 83 ЦПК України передбачено, зокрема, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Суд констатує, що позивач у цій справі жодних повідомлень про неможливість подати докази разом з позовом не повідомляв.

Разом з тим предметом доказування у цій справі є обставини отримання (використання) відповідачем наданих Банком коштів у відповідному розмірі, заявленому до стягнення, а також правомірність нарахування відповідних процентів за користування кредитними коштами.

Виходячи з викладеного, суд звертає увагу на те, що за загальним правилом тіло кредиту це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення паперів за кредитом, страховка тощо.

Так само, відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» затверджено стандартизовану форму паспорта споживчого кредиту, у якому відображено, що загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складається з тіла кредиту, відсотків, комісії та інших платежів.

Відповідно до частини другої статті 9 вказаного Закону до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Водночас Додатком 1 до Закону України «Про споживче кредитування» передбачено стандартизовану форму Паспорта споживчого кредиту, відповідно до якої такий паспорт обов`язково підписується позичальником, а у самому паспорті зазначені конкретні умови кредитування.

Як установлено, додана до позову копія паспорта споживчого кредиту, не підписаного відповідачем, не містить конкретних умов кредитування саме для ОСОБА_1 , а стосується загальних установлених Банком умов кредитування за двома різними типами карток. Загалом, наданий позивачем паспорт не відповідає стандартизованій формі.

З огляду на викладене, суд не визнає вказаний паспорт споживчого кредитування як належний та допустимий доказ у цій справі, що доводить обставини отримання (використання) відповідачем кредитних коштів Банку та прийняття відповідних умов користування ними.

Також суд звертає увагу на те, що позивач не надав жодних доказів видачі ОСОБА_1 кредитної картки та/чи відкриття відповідного розрахункового рахунка для її обслуговування та обслуговування, як Банк стверджує, наданої кредитної лінії (ліміту).

Зважаючи на те, що наданий Банком розрахунок заборгованості (а. с. 5) не відображає реального руху коштів, їх використання ОСОБА_1 , не відображає реально отриману суму кредитних коштів від банку з моменту підписання кредитного договору, суми коштів, які постійно нараховувались як проценти за користування кредитом, та повністю розрахований на суб`єктивний розсуд Банку, суд не бере до уваги вказаний розрахунок як належний і допустимий доказ наявності у відповідача кредитної заборгованості у заявленій до стягнення сумі.

Водночас жодних доказів реального отримання/використання відповідачем коштів позивача суду не надано, наприклад виписки по рахунку ОСОБА_1 . Такий письмовий доказ, відображав би реальний рух коштів, зокрема суми коштів, які об`єктивно і дійсно було отримано (використано) відповідачем, і суми коштів, які постійно нараховувались як проценти.

Крім того, суд звертає увагу на те, що розрахунок заборгованості містить посилання на договір № SAMABWFC2 від 24.04.2019. Проте такого договору до позову не долучено, а підписана між сторонами анкета-зява не містить даних «SAMABWFC2».

Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладені положення приписів ЦПК України та принцип змагальності у цивільному процесі, суд дійшов висновку про те, що Банк не довів належними і допустимими доказами обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог про стягнення з ОСОБА_1 кредитних коштів, зокрема в частині отримання/використання відповідачем коштів у сумі 41536,22 грн як тіла кредиту.

Окрім зазначеного вище суд враховує наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

У анкеті-заяві не зазначена будь-яка базова процентна ставка за користування кредитом.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://a-bank.com.ua /terms, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в АТ «Акцент-Банк» розумів відповідач і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву з Банком, а також те, що вказаний документ на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування.

При цьому у позовній заяві Банк жодним чином не обґрунтовує заявлену до стягнення суму процентів у розмірі 6092,62 грн. Посилається лише на Умови та Правила надання батьківських послуг та процентну ставку 46,8 %.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://a-bank.com.ua), неодноразово змінювалися самим Банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в АТ «Акцент-Банк» у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, наданий Банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Водночас, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку - в анкеті-заяві про приєднання, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на приписи статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд не зобов`язаний самостійно збирати докази отримання (використання) відповідачем коштів Банку, наявності у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати процентів у відповідній сумі, тоді як позивач власний обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, не виконав. Водночас саме Банк несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним процесуальних дій, тобто неподанням належних і допустимих доказів наявності у відповідача заявленої до стягнення кредитної заборгованості.

Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Банку, оскільки останній не довів належними, допустимими і достатніми доказами факту отримання чи використання відповідачем коштів у межах кредитного договору від 24.04.2019, зокрема в частині тіла кредиту на суму 41536,22, та, відповідно, обґрунтованість нарахування відсотків на суму 6092,62 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, сплачений позивачем судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 126, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 274-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Сторони:

позивач: Акціонерного товариства «Акцент-банк», місцезнаходження за адресою: вул. Батумська, 11, м. Дніпро, .

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ