Номер провадження: 22-ц/813/6810/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє його мати ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Науменка А.В. 08 грудня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені та в інтересах якого діє його мати ОСОБА_1 , звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України (т. 1 а.с. 2-6).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що позивач є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». В квітні 2014 року, після незаконної анексії Російської Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала разом з сином ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 березня 2007 року, № витягу: 13944252; витягом з Державного реєстру правочинів від 16 лютого2007 року, № витягу: 3576168, технічним паспортом на будинок від 10 листопада 2006 р.

Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, особисто для позивача призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Донецьк, стали причиною її вимушеного переселення у лютому 2015 року до підконтрольної Україні території - м. Одеса. ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за результатами якої рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2017 року у цивільній справі №522/11620/17 встановлено факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в листопаді 2016 року з окупованої території Донецької області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області України.

ОСОБА_1 вважала, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України завдано їй істотну моральну та майнову шкоди. З урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень особистих прав, свобод та інтересів позивачки, вона оцінює моральну шкоду в розмірі 1 100 352,47 гривень, що є еквівалентом 35 000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. Аналогічні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 , а саме в розмірі 1 100 352,47 гривень, що є еквівалентом 35 000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. З приводу матеріальної шкоди позивачка зазначила, що у зв`язку із неможливістю передати в оренду належний ОСОБА_1 будинок та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості аналогічного житла в Донецькій області, упущена вигода, завдана їй Російською Федерацію, за період з листопада 2016 року по листопад 2018 року становить 43 999,92 грн, що є еквівалентом 1 399,55 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені та в інтересах якої діє його мати ОСОБА_1 , відмовлено у повному обсязі (т. 2 а.с. 87-93).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, з урахуванням обставин даної цивільної справи та наведених у скарзі доводів, необхідним є відступлення від висновків щодо застосування норм ч.1 т. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», який був викладений у постановах ВС від 23 жовтня 2019 року у справі №914/3360/12 та у постанові від 03 червня 2020 року у справі №357/13182/18 (т. 2 а.с. 95-107).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2017 року по справі №522/11620/17-ц заяву ОСОБА_1 (за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та держави Російська Федерація) про встановлення факту, що має юридичне значення, було задоволено. Встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 , у листопаді місяці 2016 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України.

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 доводили, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, у зв`язку із втратою позивачами можливості користування своїм майном, вимушеним переселенням з окупованої території на підконтрольну території владі України, втратою зав`язків із рідними, неможливістю відвідувати м. Донецьк, в якому вони постійно проживали, були зареєстровані, останнім завдано моральну та майнову шкоду.

Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення на користь позивачів майнової та моральної шкоди із іноземної держави, а саме - Російської Федерації.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про міжнародне приватне право» визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України.

Суд врахував положення ст.11 Європейської конвенції про імунітет держави ETS №74 від16 травня 1972 року(країна-учасник Російська Федерація з 28 лютого 1996 року), в якій зазначено, що країна, яка домовляється, не може посилатись на імунітет від юрисдикції в суді іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесні ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась там в той момент, коли цей факт мав місце, однак, враховуючи, що предметом розгляду справи є стягнення моральної шкоди, суд не вбачає за можливе застосування положень даної норми.

Виходячи зі змісту даної конвенції, імунітет розповсюджується на вимоги про стягнення з держави завданої моральної шкоди.

Щодо розгляду вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, судом вірно зазначено наступне. Відповідно до Пленуму Верховного Суду від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (у редакції, що діяла до 16 січня 2003 року) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Позивач вказувала, що у зв`язку із неможливістю передати в оренду належний ОСОБА_1 будинок та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості аналогічного житла в Донецькій області, упущена вигода, завдана їй Російською Федерацію, за період з листопада 2016 року по листопад 2018 року становить 43999,92 грн, що є еквівалентом 1399,55 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Крім того, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Однак, як вірно зазначено у оскаржуваному рішенні, позивачем не надано належних доказів для обґрунтування суми доходів, які вона мала отримати. Важливим елементом доказування відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди є доведення того факту, що позивач могла б реально одержати кошти за оренду житла за звичайних обставин, якби її право не було порушене, однак, остання не надає жодних доказів на підтвердження отримання таких доходів до моменту порушення її права. Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивач не надала доказів щодо доведення факту спричинення збитків, не надала належного обґрунтування їх розміру, та не довела безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розміром відшкодування.

Не надано відповідних доказів позивачем і у апеляційній скарзі.

Подання відповідних позовів до українських судів в порядку українського цивільного судочинства, не може створити жодних правових наслідків для держави Російська Федерація з огляду на судовий імунітет держави Російська Федерація від рішень національних українських судів. Крім того, існують перепони для реалізації постраждалими особами їхнього права на справедливе судочинство, гарантованого як Конституцією України, так і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-ЄКПЛ), оскільки при умові ухвалення рішення на користь позивачів виникне питання про можливість його виконання.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece) (N 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, N 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року ( 980_086 ), серія А, N 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». До того ж Суд уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах «Ді Педе проти Італії» (Di Pede v. Italy) та «Заппія проти Італії» (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно). Зазначені принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Подаючи заяву про проведення перевірки в порядку судового контролю до найвищого адміністративного суду держави, сторона у спорі домагається не тільки визнання оспорюваного рішення недійсним, а насамперед усунення його наслідків. Ефективний захист сторони у такому судовому процесі та відновлення законності передбачають, що адміністративні органи зобов`язані виконати рішення цього суду. У зв`язку з цим Суд зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Щодо питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством конкретної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави.

Вказане ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення).

Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №914/3360/2012 (бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 28 квітня 2020 року по справі № 357/13182/18 втручання держави у правовідносини, що регулюються приватним правом, зокрема у випадку нанесення шкоди на території іншої держави (деліктні правовідносини), свідчать про виникнення неоднозначного підходу щодо необхідності застосування концепції обмеженого імунітету держави при вирішення спорів, які виникають з вказаних правовідносин.

Незважаючи на те, що Посольством Російської Федерації в Україні було отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі, виклики в судові засідання, до суду першої інстанції не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред`явлення ОСОБА_1 позову до Російської Федерації.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах свого сина ОСОБА_2 , пред`явленого до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, необхідно відмовити з огляду на принципи міжнародного права, та з метою недопущення порушення принципу імунітету держави.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що з урахуванням обставин даної цивільної справи та наведених у скарзі доводів, необхідним є відступлення від висновків щодо застосування норм ч.1 т. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», який був викладений у постановах ВС від 23 жовтня 2019 року у справі №914/3360/12 та у постанові від 03 червня 2020 року у справі №357/13182/18

Вирішуючи питання про те, який саме суд (склад суду) може ініціювати відступ від правової позиції, Велика Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к зазначила, що об`єднана палата касаційного суду може відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного раніше в ухваленому рішенні Верховного Суду, у складі цієї ж об`єднаної палати.

При цьому, як слідує зі змісту ст. ст. 263, 403 ЦПК України, ініціювати питання про відступ від правової позиції може виключно Верховний Суд (колегія суддів, палати або об`єднаної палати), тобто, суди першої та апеляційної інстанцій не мають таких повноважень.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні пред`явленого до Російської Федерації позову про відшкодування майнової та моральної шкоди необхідно було відмовити, з огляду на принципи міжнародного права та з метою недопущення порушення принципу імунітету держави.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 01 жовтня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк