КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва, яке набрало чинності згідно постанови Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, його поновлено на посаді менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду Національного банку України з 19 липня 2019 року.

Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, проте відповідач, всупереч вказаним вимогам закону, поновив його на роботі не з 19 липня 2019 року, як передбачено рішенням суду, а з 22 липня 2020 року згідно наказу № 1831-к.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за 101 робочий день затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі в загальному розмірі 205 289,57 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 лютого 2020 року по 20 липня 2020 року в сумі 205 289,57 грн.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2052,91 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник НБУ Булгаков C.B. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав пропущення позивачем передбаченого законом строку звернення із даним позовом.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статтю 236 КЗпП України, оскільки Національним банком України рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у справі № 760/23426/19 виконані своєчасно та у повному обсязі, у строк та у порядку, передбачені ЦПК України та КЗпП України.

Посилаючись на практику Верховного Суду в аналогічних справах, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. ОСОБА_1 був звільнений з роботи 19.07.2019 року, отже строк звернення його до суду із позовом до НБУ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплив 19.10.2019 року. Позовна заява ОСОБА_1 датована 23.10.2020р. Посилаючись на положення статті 233 КЗпП України, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції повинен був самостійно застосувати наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду і відмовити у задоволенні позову. Апелянт вважає необґрунтованими посилання суду на зміни до законодавчих актів України, якими продовжені процесуальні строки у зв`язку із введенням карантинних обмежень, оскільки вважає, що такий строк був пропущений ОСОБА_1 ще до введення на території України карантину, пов`язаного з епідемією COVID-19.

03 серпня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року залишити без змін.

Зокрема у відзиві зазначає, що відповідач у передбачений чинним законодавством строк не виконав рішення Солом`янського районного суду міста Києва по справі № 760/23426/19 від 20 лютого 2020 року в частині поновлення позивача на роботі, тим самим грубо порушив права позивача на працю. Вважає, що судом першої інстанції законно та обґрунтовано прийнято рішення про стягнення на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з «21» лютого 2020 року по «20» липня 2020 року.

Таким чином, перебіг строку звернення до суду із даними вимогами починається не з дня звільнення позивача з роботи, а з дня набрання законної сили постанови Київського апеляційного суду по справі № 760/23426/19.

Також, на думку позивача, суд першої інстанції надав правильну оцінку доводам відповідача в частині пропуску строку звернення до суду та обгрнутовано не взяв їх до уваги, оскільки відповідно до Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином, твердження відповідача про порушення позивачем строку для звернення до суду є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень частин 1,2 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки затримка поновлення на роботі відбулася з вини відповідача, тому на підставі статті 236 КЗпП України він має сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за 101 робочий день в загальній сумі 205 289,57 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи і ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, визнано незаконним та скасовано наказ Національного банку України №2102-к від 18 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду Національного банку України з 19 липня 2019 року. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 304 885,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом.

У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, всупереч вимогам частини 5 статті 235 КЗпП України поновив ОСОБА_1 на роботі не 21 лютого 2020 року, а 22 липня 2020 року згідно наказу № 1831-к, тобто через 101 робочий день.

Таким чином, рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконувалося з 21 лютого 2020 року до 22 липня 2020 року.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

При таких обставинах, суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, встановивши обставини справи, що мають істотне значення для розгляду справи, дійшов обґрунтованого висновку що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Соломянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Разом із тим, в мотивувальній частині оскаржених судових рішень суди послались на те, що вимога про оплату середнього заробітку за час затримки

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов також правильного висновку про необґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом, передбаченого положеннями статті 233 КЗпП України.

Відповідно до статей 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний умісті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесено зміни до КЗпП Українита глава ХІХ Прикінцеві положення вказаного Кодексу викладена у наступній редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону №540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року відповідно до наказу №1831-к від 22.07.2020 року на користь позивача здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 304 885,50 грн. за період з дня звільнення і до дня ухвалення вказаного судового рішення.

Отже, про порушення свого права щодо виплати середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі, позивач дізнався 22 липня 2020 року. А з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва 26 жовтня 2020 року.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що з 12 березня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" на усій території України установлено карантин, який у подальшому постановами Кабінету Міністрів України продовжувався.

Відповідно до постанови КМУ №211 від 11.03.2020 року, постанови КМУ №392 від 20.05.2020 року з 12.03.2020 року по 31.12.2020 року на території України установлено карантин.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, з урахуванням приписів Закону №540-ІХ, строк для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не було пропущено.

За таких обставин, районний суд правильно встановив зміст правовідносин, які виникли між сторонами та випливають з невиконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на роботі, а отже правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 236 КЗпП України.

Рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та круючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.З ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко