Провадження 4-с/357/56/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя Цукуров В. П. ,

секретар судового засідання Чайка О.В., ,

за участю заявник ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Біла Церква Київської області скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: начальник управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м.Київ) Прилуцька М.О., Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И В :

29.09.2021 року заявник звернувся до суду з даною скаргою, посилаючись на наступні обставини.

06.08.2021 року засобами поштового відправлення, на виконання вимог ОСОБА_2 , заявником було направлено належним чином завірену копію постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 25.03.2010 року у справі №2а-5017/2010 року про зобов`язання управління Пенсійного фонду України у м.Біла Церква здійснити перерахунок і виплату доплати за проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

09.08.2021 року вищезазначену постанову ОСОБА_2 було отримано, що підтверджується електронним витягом з трекінгу поштових відправлень.

Заявник зазначає, що ОСОБА_2 зобов`язана була передати йому документи по акту приймання-передачі до органу Державної казначейської служби до 10.09.2021 року та не пізніше 16.09.2021 року направити заявнику повідомлення. Тобто, з урахуванням терміну руху поштових відправлень заявник мав би отримати таке повідомлення 19-20.09.2021 року. Проте, станом на 27.09.2021 рік таке повідомлення ним не було отримано.

Такою бездіяльністю ОСОБА_2 , у вигляді не направлення рішення суду до органу ДКСУ, завдала заявнику матеріальну шкоду, оскільки він не отримує належні йому кошти у вигляді грошової доплати за проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Посилаючись на приписи ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» заявник просив суд визнати протиправною бездіяльність начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Прилуцької М.О. щодо не передачі рішення суду від 25.03.2010 року у справі №2а-5017/2010 року до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів і не направлення скаржнику повідомлення про прийняте рішення, зобов`язати передати рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25.03.2010 року у справі №2а-5017/2010 року до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів та направити скаржнику повідомлення про прийняте рішення.

Ухвалою суду від 01.10.2021 року було відкрито провадження по даній скарзі. Копію вказаної ухвали було направлено заявнику, а копію ухвали з примірниками скарги і додатку до неї, було направлено заінтересованим особам.

20.10.2021 року у судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав вимоги скарги, просив її задовольнити. На запитання головуючого пояснив, що копії судового рішення та виконавчого листа, за якими мало бути відкрите виконавче провадження він не має, доказів їх направлення на адресу виконавчої служби він не має, постанови про відкриття або відмову у відкритті виконавчого провадження він не має, чи було відкрито виконавче провадження взагалі він не знає, прізвище державного виконавця, з чиїми діями або бездіяльністю він не погоджується - він не знає. При цьому він розуміє, що судове рішення має виконувати державний виконавець, а не начальник управління. Наполягав на розгляді скарги за відсутності представників заінтересованих осіб та їх письмових пояснень.

У судове засідання представники заінтересованих осіб не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду не направили.

Суд, дослідивши матеріали скарги, дійшов висновку про те, що вимоги скарги не ґрунтуються на законі та вона не підлягає задоволенню.

Розглядаючи дану справу суд керується наступними нормами права.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з приписами ч.1 ст.14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії покладає саме на державних та приватних виконавців.

За правилами ч.ч.1, 3, 4 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити:

1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

У судовому засіданні заявник пояснив, що розуміє ту обставину, що судове рішення має виконувати державний виконавець, а не начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Втім, зі скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця він у встановленому законом порядку до начальника відділу державної виконавчої служби не звертався. Також заявник пояснив, що суб`єкт оскарження начальник управління не є державним виконавцем, у провадженні якого перебуває відкрите за поданим ним виконавчим листом виконавче провадження.

Таким чином, заявник хоча і посилається у своїй скарзі на ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», втім, діє не у відповідності до приписів цієї статті та інших приписів вказаного Закону.

Заявником не доведено суду належними, достовірними та допустимими доказами ані факту наявності судового рішення та виконавчого листа, за якими мало бути відкрите виконавче провадження, ані доказів їх направлення на адресу виконавчої служби, ані винесення державним виконавцем постанови про відкриття або відмову у відкритті виконавчого провадження. Також заявником не повідомлено суду прізвище державного виконавця, з чиїми діями або бездіяльністю він не погоджується. Крім того, судом встановлено, що на дії або бездіяльність державного виконавця до суб`єкта оскарження начальника управління Прилуцької М.О. заявник не звертався.

Таким чином, правових підстав для задоволення скарги та визнання протиправною бездіяльності начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) немає.

На підставі вищевикладеного та керуючись, ст.ст.259-260, 353, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: начальник управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м.Київ) Прилуцька М.О., Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 20.10.2021 року.

СуддяВ. П. Цукуров