Справа № 482/481/21
Номер провадження 2/482/378/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Сергієнка С.А., секретаря судового засідання Мазанової Ю.О., представника позивача Сулими В.В., представника відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Білецької О.В., представника Миколаївської обласної прокуратури Хмельова А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, підписаним та поданим його представником - адвокатом Сулимою В.В., до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача вказував, що 05.09.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №0003502 внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1,3 ст. 191 КК України. 20.09.2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень. Органом досудового розслідування звинувачувався у привласненні грошових коштів ТОВ «Свантовіт».

29.09.2017 року було складено обвинувальний акт та кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва. Під час судового слідства, 06.06.2018 року прокурором змінено обвинувачення з ч. 3 на ч. 1 ст. 191 КК України.

Вироком суду від 11.12.2018 року ОСОБА_1 виправдано. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року апеляцію Миколаївської місцевої прокуратури № 1 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва - без змін.

Представник позивача вказує, що у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому було завдано моральної шкоди, яка виявилась в душевних та моральних стражданнях, моральних втратах тощо. Під час перебування позивача під слідством були порушені його права та свободи, були зганьблені честь і гідність, завдано непоправної шкоди престижу його репутації, також значний проміжок часу він вимушений був витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. Вважає, що йому нанесено моральну шкоду, яка підтверджується висновком психолога, відповідно до якого ОСОБА_1 має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок більш ніж дворічного слідства по недоведеним звинуваченням, має значні порушення свого соматичного стану, клінічні прояви тривоги і депресії, впевнений розвиток посттравматичного стресового розладу. При визначені розміру матеріальної компенсації за завдану моральну шкоду просить врахувати і приєднати суму за тривалу психотерапію та медикаментозний супровід.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 130 000 грн. 00 коп., а також 11 500 грн.00 коп. сплачених позивачем у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, а також витрати на професійну правничу допомогу.

У подальшому 01.07.2021 року представником змінено позовні вимоги. Представник позивача просив стягнути із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 163 000 грн. 00 коп., в іншій частині позовні вимоги залишились незмінними.

Представник ГУ НП в Миколаївській області Білецька О.В. у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила залишити позов без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, посилаючись на те, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, не зазначив в чому саме полягає ця шкода і не обґрунтував її розмір. Окрім того, позивачем не додано до позову жодного медичного документу чи інших доказів, які б вказували на моральні страждання, пов`язаних із незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування та неможливість працевлаштуватись з цих підстав.

Також вказала, що висновок психолога на який посилається позивач не є висновком експерта у розумінні ЦПК, а відтак є не допустим та достовірним доказом.

Від представника Миколаївської обласної прокуратури Добрікової І.В., такош надійшов відзив на позов ОСОБА_1 у якому вона зазначає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого з урахуванням вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», але позовна заява не містить жодних доведених та обґрунтованих доводів чим саме підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим позивач керувався при оціюванні в матеріальній формі заподіяної йому шкоди, також документально не підтверджені витрати на правову допомогу.

Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області Чернієнко К.В. у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , просила залишити позов без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують розмір моральної шкоди, який є необґрунтованим та таким, що призведе до незаконного збагачення позивача, позивач не обґрунтував в чому виразились страждання та як вони вплинули на позивача, які зусилля були зроблені для відновлення попереднього стану душевного спокою, як вони пов`язані з противоправними діями відповідача, Державна казначейська служба України не здійснювала проти позивача протиправних дій, рішень та/або бездіяльності у зв`язку з проведенням кримівнальногопровадження та не завдавала моральної шкоди. Крім того, витрати сплачені адвокату за надання правової допомоги у кримінальному процесі є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді. Такі процесуальні витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнавати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України та вони не можуть бути стягнуті за позовною заявою в іншому провадженні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області у судове засідання не з`явилася, від неї надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник Миколаївської обласної прокуратури у судовому заіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав з підстав викладених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник ГУ НП в Миколаївській області у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала з підстав викладених у відзиві та просила відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

З матеріалів справи встановлено, що 05.09.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №0003502 внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1,3 ст. 191 КК України по 27 епізодам.

20.09.2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, який органом досудового розслідування підозрювався у привласненні грошових коштів ТОВ «Свантовіт».

29.09.2017 року було складено обвинувальний акт та кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Під час судового слідства, 06.06.2018 року прокурором змінено обвинувачення з ч. 3 на ч. 1 ст. 191 КК України.

Згідно до обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 31.08.2017 року з 08.00 до 21.00 год., знаходився на своєму робочому місці, а саме за касою №5 в приміщенні супермаркету «Гіппо», розташованому по вул.. Шосейна, 15/1. Знаходячись у вказаному місці у вказаний час у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна та незаконне збагачення за рахунок грошових коштів ТОВ «Свантовіт».

Реалізуючи свій злочинний умисел з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи умисно та цілеспрямовано впевнившись, що його дії залишаються поза увагою працівників супермаркету «Гіппо» та інших осіб, ОСОБА_1 у період часу приблизно з 13.30 до 20.30 год. таємно викрав грошові кошти ТОВ «Свантовіт» на загальну суму 1504,63 грн., розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд, тим самим спричинивши матеріальні збитки ТОВ «Свантовіт» на вказану суму.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.12.2018 року ОСОБА_1 виправдано.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року апеляцію Миколаївської місцевої прокуратури № 1 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва - без змін.

Судом встановлено, що на правовідносини, що виниклі між сторонами розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Отже відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Законодавством встановлений тільки мінімальний розмір моральної шкоди за даною категорією справ, а остаточний розмір визначається судом з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених цивільним законодавством.

При цьому, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 2 грудня 2015 року в справі за № 6-2203цс15.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2021 рік» у 2021 році мінімальна заробітна плата складала - у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень.

Як встановлено ОСОБА_1 перебував під слідством та судом ( з урахуванням апеляційного розгляду справи) з 20 вересня 2017 р. по 24 грудня 2019 р.

Період перебування під слідством та судом складає 27 місяців та 4 дні.

Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів.

Мінімальна заробітна плата на час розгляду справи судом складає 6000 грн. 00 коп., тому сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншою, ніж 163000 грн. = (6000 х 27 місяців та 4 дні =162000 +1000 (сума за 4 дні)).

Однак, відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається із позовної заяви, позивач просить врахувати висновок психолога Тамакової Т.А. , підписаний 05.02.2020 року (дата проведення психологічного дослідження 05.01.2020 року) як на підставу для відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого ОСОБА_1 має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок більш ніж дворічного слідства по недоведеним звинуваченням, має значні порушення свого соматичного стану, клінічні прояви тривоги і депресії, впевнений розвиток посттравматичного стресового розладу. При визначені розміру матеріальної компенсації за завдану моральну шкоду просить врахувати і приєднати суму за тривалу психотерапію та медикаментозний супровід.

З урахуванням конкретних обставин по справі, в тому числі і тривалості перебування позивача під слідством та судом, а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, та врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд вважає можливим визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі саме 163000 грн.

Посилання відповідачів у відзивах на те, що протиправності дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не доведено, унаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у позивача не виникло, безпідставні, так як незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 04.06.2018 року у справі №489/1792/17 та Постанові від 25.07.2018 року у справі № 607/14493/16-ц.

Крім того позивачем заявлено вимогу про відшкодування йому сум, сплачених за надання юридичної допомоги.

Згідно пункту 4 статті 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

З матеріалів справи встановлено, що позивач за надання юридичної допомоги сплатив адвокату Сулима В.В. 11 500,00 грн. за Договором про надання адвокатом правової допомоги № 29 від 12.10.2017 року та додатковою угодою №1 до Договору №29 про надання правничої допомоги від 12.10.2017 року, що підтверджено Актами: №1 від 12.10.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №2 від 26.10.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №3 від 15.11.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №4 від 20.11.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №5 від 23.04.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №6 від 29.05.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №7 від 07.06.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №8 від 12.09.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №9 від 06.12.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №10 від 26.03.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №11 від 04.06.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №12 від 19.06.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №13 від 24.12.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень).

З вищевказаного вбачається, що з метою отримання належної юридичної допомоги ОСОБА_1 звертався до адвоката Сулима В.В., з яким був укладений відповідний договір про надання правової допомоги на відповідних стадіях та позивачем було сплачено гонорар на загальну суму 11 500 гривень у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Даючи оцінку твердженням відповідачів про те, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, суд звертає увагу на Постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19, в якій зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР вимоги про визначення розміру витрат за надання правової допомоги в розмірі 11 500 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До закінчення судових дебатів представником позивача було заявлено про те, що докази на підтвердження понесених судових витрат у цій справі будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

На підставі ст. 141-142 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, , місце знаходження: 01601, м. Київ, Печерський район, вул. Бастіонна, 6, шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 163000(сто шістдесят три тисячі)грн., а також 11500 грн.00 коп. сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Головуючий суддя: Сергієнко С.А.