Номер провадження: 22-ц/813/7643/21
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/34021/20

Провадження номер: 22-ц/813/7643/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.

учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 ,

-відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, визначення порядку користування житловим приміщенням та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Калашнікової О. І. о 12 годині 37 хвилині 12 березня 2021 року,повний текст рішення складений 16 березня 2021 року, -

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вищезазначенною позовною заявою, в якій просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що спірна квартира належить йому і ОСОБА_2 на праві власності в рівних частках. між співвласниками квартири виник спір щодо порядку користування квартирою (а. с. 2 - 4).

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із уточненою позовною заявою, з урахуванням експертного висновку №106/2020, в якій просить: 1) виділити у користування ОСОБА_4 приміщення житлової кімнати, площею - 10,9 кв. м., приміщення житлової кімнати, площею - 12,7 кв. м.; 2) виділити в користування ОСОБА_2 приміщення житлової кімнати, площею - 15,7 кв. м.; 3) в загальному користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити приміщення коридору, площею - 13,3 кв. м., приміщення кухні, площею - 8,9 кв. м. з лоджією, площею - 1,8 кв. м., приміщення ванної кімнати, площею - 2,6 кв. м., приміщення вбиральні, площею - 1,2 кв. м..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він згоден виплатити відповідачці компенсацію по ринковій вартості 6/100 частин, перебільшення його частки, квартири АДРЕСА_2 у розмірі 3 062 доларів США, що еквівалентно 86 329 гривень (а. с. 99 - 104).

2.2 Позиція відповідачки в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити у задоволені позовним вимог ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 вказує на те, що вона займає житлову кімнату, площею - 12,7 кв. м., з лоджію, площею - 1,5 кв. м.. ОСОБА_1 займає житлову кімнату, площею - 15,7 кв. м., з лоджію, площею - 3,5 кв.м.. Їх син - ОСОБА_3 займає житлову кімнату, площею - 10,9 кв. м..

У період з 22.07.2020 року по теперішній час ОСОБА_5 самовільно змінив замки у вхідних дверях квартири та не надав дублікати ключів, що унеможливлює користування квартирою.

Позовна заява ОСОБА_1 не враховує та порушує права спільного сина ОСОБА_3 щодо користування квартирою (а. с. 40 - 42).

2.3 Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У грудні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просять: 1) надати у користування: 1.1) ОСОБА_2 - житлову кімнату, площею - 12,7 кв. м., з лоджією; 1.2) ОСОБА_1 житлову кімнату, площею - 15,7 кв.м.; 1.3) сину ОСОБА_3 житлову кімнату, площею 10,9 кв. м.; 2) залишити у загальному користуванні сторін приміщення кухні, коридору, ванної і туалету; 3) зобов`язати ОСОБА_1 видати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 дублікати ключів від вхідних дверей до спірної квартири та не чинити перешкод в користуванні квартирою і не змінювати замки на вхідних дверях квартири; 4) вселити ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовані порушенням з боку відповідача їх права власності та користування спірною квартирою (а. с. 48 - 51).

2.4 Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування висновків суду

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року вищевказаний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням та вищевказаний зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, визначення порядку користування житловим приміщенням і вселення задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : - виділено в користування власнику Ѕ частини квартири ОСОБА_1 приміщення житлової кімнати, площею - 15,7 кв. м., з лоджією - 1,6 кв. м.; - в користування власнику Ѕ частини квартири ОСОБА_2 виділено приміщення житлової кімнати, площею - 10,9 кв. м., приміщення житлової кімнати, площею - 12,7 кв. м., з лоджією площею - 1,5 кв. м..

В загальному користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишено приміщення коридору, площею - 13,3 кв. м., приміщення кухні, площею - 8,9 кв. м., з лоджією, площею - 1,8 кв. м., приміщення ванної кімнати, площею - 2,6 кв. м., приміщення вбиральні, площею - 1,2 кв. м..

Вселено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 видати ОСОБА_6 і ОСОБА_3 другі примірники ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині первісний позов і зустрічний позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спір стосується не поділу квартири, а визначення порядку спільного користування цією квартирою її співвласниками. З урахуванням відсутності можливості виділити у користування кожному співвласнику приміщення у відповідності до їх ідеальних часток у цій квартирі, суд відступив від відповідності реальних часток ідеальним.

Експерт у висновку №106/2020 від 19.01.2021 року запропонував два варіанти порядку користування квартирою між співвласниками. Обидва варіанти передбачають відступлення від ідеальних часток у праві власності на квартиру. Суд вважав за можливе обрати перший варіант порядку користування, за яким у користування одному співвласнику надається ізольована житлова кімната, площею - 15,7 кв. м., з лоджією площею - 1,6 кв. м., другому співвласнику у користування надається ізольована житлова кімната, площею - 10,9 кв. м., ізольована житлова кімната, площею - 12,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,5 кв. м.. У загальному користуванні сторін залишаються приміщення кухні з лоджією, площею - 1,8 кв. м., ванної, туалету, коридору. Цей варіант порядку користування найбільше відповідає ідеальним часткам сторін у праві власності на квартиру та враховує той порядок користування, який між сторонами існував майже 5 років.

Таке рішення суду не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Тому, вимоги ОСОБА_1 про виплату ОСОБА_6 вартості 6/100 частин квартири (розмір частки, яка перебільшує розмір ідеальних часток кожного співвласника у квартирі) не засновані на вимогах закону і не прийняті судом до уваги.

Позовні вимоги ОСОБА_3 , який не є співвласником спірної квартири, про визначення порядку користування квартирою і визнання за ним права користування житловою кімнатою, площею - 10,9 кв. м., не засновані на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

ОСОБА_3 у спірну квартиру заселився як член сім`ї власників цієї квартири і набув права користування квартирою у відповідності до вимог закону. У судовому засіданні і ОСОБА_1 і ОСОБА_6 визнавали право ОСОБА_1 на користування житлом в спірній квартирі і не заперечували проти вимог ОСОБА_3 в частині вселення у квартиру (а. с. 162 - 165).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким виділити в користування ОСОБА_2 власнику Ѕ частини квартири приміщення житлової кімнати, площею - 15,7 кв. м., з лоджією - 1,6 кв. м.. У користування власнику Ѕ частини квартири ОСОБА_1 виділити приміщення житлової кімнати, площею - 10,9 кв. м., приміщення житлової кімнати, площею - 12,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,5 кв. м..

У загальному користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити приміщення коридору, площею - 13,3 кв. м., приміщення кухні, площею 8,9 - кв. м., з лоджією, площею - 1,8 кв. м., приміщення ванної кімнати, площею - 2,6 кв. м., приміщення вбиральні, площею - 1,2 кв. м..

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 28.04.2000 року Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві приватної власності; 2) ОСОБА_3 не може бути позивачем, оскільки не є співвласником спірної квартири; 3) відповідачка приводить до квартири невідомих людей та намагається їх вселити до квартири; 4) відповідачка та син є власниками іншої квартири.

Апелянт також вказує на те, що він згоден виплатити відповідачці компенсацію по ринковій вартості за 6/100 частин квартири АДРЕСА_2 в розмірі 3 062 доларів США, що еквівалентно 86 329 гривень (а. с. 169 - 175).

2.7. Позиція відповідача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Чуєва К.О., діюча від імені ОСОБА_6 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим.

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року залишено без руху (а. с. 76).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.06.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року (а. с. 189).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.06.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року призначено до розгляду (а. с. 190).

23.09.2021 року від адвоката Чуєвої К.О., діючої від імені ОСОБА_6 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

На підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданому 28.04.2000 року Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві приватної власності. Сторони визнають, що їхні частки у праві власності на квартиру є рівними, кожному належить Ѕ частка.

Квартира має загальну площу - 70,2 кв. м., у тому числі житлову 39,3 кв. м. і складається з 3-х окремих житлових кімнат, кухні, коридору, вбиральні, ванної кімнати, трьох лоджій.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 ..

Експерт у висновку №106/2020 від 19.01.2021 року запропонував два варіанти порядку користування квартирою між співвласниками. Обидва варіанти передбачають відступи від ідеальних часток у праві власності на квартиру.

За першим варіантом у користування одному співвласнику надається ізольована житлова кімната, площею - 15,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,6 кв. м.. Другому співвласнику у користування надається ізольована житлова кімната, площею - 10,9 кв. м., ізольована житлова кімната, площею - 12,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,5 кв. м.. У загальному користуванні сторін залишаються приміщення кухні з лоджією, площею - 1,8 кв. м., ванної, туалету, коридору.

Висновок експерта №106/2020 від 19.01.2021 року свідчить про відсутність технічної можливості визначити порядок користування спірною квартирою між її співвласниками з виділом кожному співвласнику в натурі Ѕ частини із забезпеченням необхідними інженерними комунікаціями (а. с. 110 - 126). Частина квартири, яка відповідає розміру часток сторін у праві спільної часткової власності складає по загальній площі - 35,1 кв. м. = 70,2 кв. м. : 2, в тому числі по житловій - 19,65 кв. м. = 39,3 кв. м. : 2, по підсобній 13 кв. м.,, по площі лоджій 2,45 кв. м..

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині виділених приміщень у користування співвласників.

3.4 Мотиви відхилення/прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з вимогами ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхню спільною часткової власністю. Спосіб вираження такої згоди в законі не закріплено. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у даному випадку спір стосується не поділу квартири, а визначення порядку спільного користування спірною квартирою. З урахуванням відсутності технічної можливості виділити у користування кожному співвласнику квартири її приміщення у відповідності до їх ідеальних часток у цій квартирі необхідно відійти від відповідності реальних часток ідеальним.

Експерт у висновку №106/2020 від 19.01.2021 року запропонував два варіанти порядку користування квартирою між співвласниками.

Колегією суддів встановлено, що обидва варіанти передбачають відступи від ідеальних часток у праві власності на квартиру.

При вирішенні вказаної справи також необхідно врахувати те, що з 2015 року сторони між собою визначили порядок користування квартирою, згідно якого ОСОБА_1 користувався кімнатою, площею - 15,7 кв. м., ОСОБА_6 користувалася кімнатою, площею - 12,6 кв. м., а син з дня вселення в квартиру користувався кімнатою, площею - 10,9 кв. м..

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має їх домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою таку домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Висновки суду першої інстанції про виділ у користування ОСОБА_2 двох житлових кімнат, площею - 10,9 кв. м., та площею - 12,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,5 кв. м. значно відступає від принципу рівності часток співвласників у праві власності на їх спільне майно.

Колегія суддів приходить до висновку, що найбільш наближеним до встановленого порядку користування спірною квартирою, що склався між сторонами, а також найбільш наближеним до ідеальних часток у праві власності кожного із співвласників на спільне майно, є порядок визначений наступним чином: 1) у користування власнику Ѕ частини квартири ОСОБА_1 необхідно виділити приміщення житлової кімнати, площею - 15,7 кв. м., з лоджією - 1,6 кв. м.; 2) у користування власнику Ѕ частини квартири ОСОБА_2 виділити приміщення житлової кімнати, площею - 12,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,5 кв. м..

У загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити приміщення житлової кімнати, площею - 10,9 кв. м., приміщення коридору, площею - 13,3 кв. м, приміщення кухні, площею - 8,9 кв. м., з лоджією площею - 1,8 кв. м., приміщення ванної кімнати, площею - 2,6 кв. м., приміщення вбиральні, площею - 1,2 кв. м..

Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Вимоги ОСОБА_1 про виплату ОСОБА_6 вартості 6/100 частин квартири (розмір частки, яка перевищує розмір ідеальних часток кожного співвласника у квартирі) не засновані на вимогах закону, а тому не приймаються до уваги.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц).

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є частково доведеною, а тому підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції щодо порядку визначення порядку користування квартирою не відповідають обставинам справи, в цій частині судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного визначення порядку користування квартирою, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування.

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року в частині визначення порядку користування квартирою змінити.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділити в користування власнику Ѕ частини квартири ОСОБА_1 приміщення житлової кімнати, площею - 15,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,6 кв. м..

- виділити в користування власнику Ѕ частини квартири ОСОБА_2 приміщення житлової кімнати, площею - 12,7 кв. м., з лоджією, площею - 1,5 кв. м..

У загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити приміщення житлової кімнати, площею - 10,9 кв. м., приміщення коридору, площею - 13,3 кв. м., приміщення кухні, площею - 8,9 кв. м., з лоджією, площею - 1,8 кв. м., приміщення ванної кімнати, площею - 2,6 кв. м., приміщення вбиральні, площею - 1,2 кв. м..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 13 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе