Справа № 508/574/19
Провадження № 2/508/8/21
УХВАЛА

Іменем України

"15" квітня 2021 р. смт. Миколаївка

Миколаївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Банташ Д.С.

з участю: секретаря с/з - Мазарак Н.А.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

встановив:

У провадженні судді Миколаївського районного суду Одеської області Парія І.О. перебувала цивільна справа № 508/574/19, провадження № 2/508/8/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до рішення Вищої Ради правосуддя від 25 серпня 2020 року №2449/0/15/20 суддя Миколаївського районного суду Одеської області ОСОБА_4 звільнений у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 року зазначена справа передана до провадження судді Миколаївського районного суду Одеської області Банташ Д.С.

Згідно своїх позовних вимог позивач просить встановити факт його проживання із відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 20 років (з 01 січня 1997 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також визнати за ним, позивачем, право власності на Ѕ частину домоволодіння з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як спільне сумісно набуте майно за час проживання з відповідачкою.

В матеріалах цивільної справи наявне клопотання відповідача, ОСОБА_2 , про закриття провадження у справі (а.с. 71), яке не було вирішено попереднім складом суду, відповідне процесуальне рішення в матеріалах справи відсутнє.

15 квітня 2021 року в судовому засіданні судом було поставлено на обговорення питання про розгляд відповідного клопотання.

Відповідач по справі, ОСОБА_2 , наполягала на задоволенні зазначеного клопотання з підстав викладених в ньому.

Позивач по справі, ОСОБА_1 , проти задоволення клопотання заперечував.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , залучена до участі у справі ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року, у судове засідання не з`явилася.

Вислухавши сторони, дослідивши клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно заявленого клопотання відповідач просить закрити провадження у справі щодо вимоги про визнання права власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину спільного сумісного майна набутого за час проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме на домоволодіння з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання обґрунтовує тим, що суд не може розглядати справу окремого провадження (встановлення юридичного факту) разом із справою позовного провадження (визнання права власності у спільному сумісному майні, що було набуто за час спільного проживання однією родиною без реєстрації шлюбу), що є підставою для застосування ч. 4 ст. 315ЦПК України (суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи залишає заяву без розгляду).

Частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями частин першої статті 19 ЦПК України регламентовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено у ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 ЦПК України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить встановити факт його проживання із відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 20 років (з 01 січня 1997 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також визнати за ним, позивачем, право власності на Ѕ частину домоволодіння з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як спільне сумісно набуте майно за час проживання з відповідачкою.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 ЦПК України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Згідно з вимогами пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Фактичний аналіз змісту переданої на розгляд суду позовної заяви свідчить про те, що предметом заявлених вимог є встановлення факту, що має юридичне значення, з метою визнання за позивачем права власності на частину спірного майна.

Таким чином, з правовідносин, які виникли між сторонами, вбачається спір про право, а отже, спір має розглядатися судом у порядку позовного провадження.

Поряд з цим, суд може встановити лише юридичний факт у тому випадку, якщо встановлення цього факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Саме з цих підстав клопотання відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12-13, 259, 260, 294 ЦПК України, суд -

постановив:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 20 квітня 2021 року о 08 годині 30 хвилин.

Суддя: Д.С. Банташ