Справа № 2-4642/10
Провадження № 4-с/522/69/21
УХВАЛА

16.04.2021 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Косіциної В.В.

при секретарі судового засідання Пашковському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Чайковська Роксолана Андріївна, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення державного виконавця - постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України (в порядку ст. 447 ЦПК України), -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2021 р. до суду надійшла скарга ОСОБА_1 в порядку ст. 447 ЦПК України, у якій заінтересованими особами вказані державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чайковська Роксолана Андріївна та Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на рішення державного виконавця - постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 11.01.2020 р.

Вказаною скаргою ОСОБА_1 просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чайковської Р.А. від 11.01.2020 р. у виконавчому провадженні №59853328 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_1 ; зобов`язати Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) поновити порушене право ОСОБА_1 на виїзд за межі України шляхом скасування тимчасового обмеження, встановленого постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чайковської Р.А. від 11.01.2020 р. у виконавчому провадженні №59853328.

Розгляд скарги відбувався в судових засіданнях, що призначались на 09.03.2021 р., 17.03.2021 р., 31.03.2021 р., 02.04.2021 та 16.04.2021 року.

В судових засіданнях скаржник та його представник просили задовільнити їх скаргу з підстав викладених в ній. При цьому наголошуючи на тій обставині, що скаржник є моряком та обмеження його у праві виїзду за межі виїзді за кордон фактично позбавляє його можливості працювати за фахом, що в свою чергу жодним чином не сприяє погашенню ним заборгованості за аліментами. Крім того сума аліментів у рішенні суду була визначена з урахуванням того, що відповідач (скаржник) є моряком та має відповідний дохід. Проте через існуючу заборону скаржник не працює і відповідно не має доходу.

В судових засіданнях 31.03.2021 року та 02.04.2021 року представник Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заперечував проти задоволення скарги, наполягав на тому, що постанова є законною, а виконавець діяв в порядку у межах та спосіб встановлений законом, відповідно до своїх повноважень та з метою виконання своїх посадових обов`язків.

В судове засідання 16.04.2021 року представник Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не з`явився, про день час та місце проведення був повідомлений у судовому засіданні 02.04.2021 року.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, 29.03.2021 р. подала до суду заяву, якою підтримала скаргу ОСОБА_1 та не заперечувала проти скасування постанови від 11.01.2020 р., просила суд розглянути скаргу без її участі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України на предмет її обґрунтованості та матеріали виконавчого провадження приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.03.2010 р. по справі №2-4642/10 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 8500 грн. щомісячно та суму додаткового грошового утримання у розмірі 8500 грн. з 23.10.2009 р. до досягнення донькою повноліття

ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 отримала виконавчий лист на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.03.2010 р. по справі №2-4642/10 та звернулась до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за стягненням аліментів в примусовому порядку.

21.08.2019 р. державним виконавцем Чайковською Р.А. відкрито виконавче провадження №59853328 для стягнення аліментів в примусовому порядку.

11.01.2020 р. державним виконавцем Чайковською Р.А. у виконавчому провадженні №59853328 винесено постанову від 11.01.2020 р. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Порядок стягнення аліментів визначений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця (ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § § 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою "Луордо проти Італії " (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою "Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини" (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", § 124 і вказане вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою "Сіссаніс проти Румунії"), скарга N 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Судом при розгляді скарги ОСОБА_1 були досліджені матеріали виконавчого провадження по справі 2-4642/10, заслухані пояснення скаржника та представника виконавчої служби, в результаті чого суд не встановив протиправності дій державного виконавця при винесення оскаржуємої постанови.

Скаржник надав суду достатньо доказів. що свідчать, що він дійсно є моряком та його робота потребує наявності в нього можливості вільно пересуватися.

Матеріали справи містять докази того, що не зважаючи на наявність боргу за аліментами, скаржник добровільно сплачував аліменти у періоди, що працював. Судом не встановлено жодних обставин, що свідчили б про наміри скаржника виїхати з України на постійне місце проживання до іноземної держави.

Твердження представника скаржника та самого ОСОБА_1 про те, що через існуючу тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України жодним чином не сприяє погашенню його заборгованості, оскільки він не має можливості працювати, а отже заробляти гроші, знаходить своє підтвердження дослідженими доказами.

Суд встановив, що ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання по аліментним платежам належним чином, своєчасно та в повному обсязі, проте суд не вбачає саме в його діях ухилення, оскільки боржник ОСОБА_1 частково сплачував аліменти, від державного виконавця не переховувався, в судді визнав, що в нього існує заборгованість по аліментам та підтвердив свій добровільний намір почати сплачувати борг відразу після того, як почне отримувати дохід.

Суд враховує також думку стягувача, яка не заперечує проти зняття накладених обмежень та просить суд надати ОСОБА_1 можливість погасити борг.

Суд не вважає, що обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України на даний час є виправданим оскільки воно жодним чином не сприяє досягненню переслідуваної мети щодо сплати ним заборгованості по аліментам.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що хоча дії виконавця по прийняттю оскаржуємої постанови та сама постанова були початково обґрунтованими, проте враховуючи той факт, що обмеження ОСОБА_1 у праві виїїзду за межі України зберігаються на протязі одного року та трьох місяців, така заборона наразі суттєво обмежує права скаржника, ва саме обмежує його у можливостях працевлаштування, що ніяк не може сприяти скорішому погашенню боргу.

За таких обставин суд вважає, що подальше збереження обмеження ОСОБА_1 у праві виїїзду за межі України є недоцільним, не відповідає меті застосування заходу забезпечення виконання рішення суду, а тому підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 447-453 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Чайковська Роксолана Андріївна, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення державного виконавця - постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України (в порядку ст. 447 ЦПК України) задовольнити частково.

Постанову державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чайковської Роксолани Андріївни від 11.01.2020 р. у виконавчому провадженні №59853328 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання повного тексту суддею.

Ухвала підлягає апеляційному оскарженню. Апеляційна скарга може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали до Одеського апеляційного суду.

Повний текст складений та підписаний 19.04.2021 року.

Суддя Косіцина В.В.