Справа № 309/655/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 24 березня 2021 року (у складі судді Орос Я.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення і визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом у березні 2020 р.

Просив:

-припинити право власності ОСОБА_2 на очисні споруди площею 132 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 , і є невід`ємною частиною (допоміжними приміщеннями) нежитлової будівлі мехмийки загальною площею 405,3 кв. м, яка належить позивачеві згідно з договором купівлі-продажу майна;

-визнати за позивачем право власності на очисні споруди площею 132 кв. м, розташовані в АДРЕСА_1 , які є приналежністю до належного позивачеві приміщення мехмийки.

На обґрунтування позовних вимог указав, що позивач є власником Ѕ частини приміщення нежитлової будівлі мехмийки, яка розташована в АДРЕСА_1 , а інша Ѕ частина вказаного майна куплена ним у відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2018 р.

Невід`ємною частиною указаного майна є очисні споруди площею 137,2 кв. м, які розташовані за цією ж адресою.

Відповідач набула право власності на вказане майно на підставі рішення Хустського районного суду від 13 серпня 2018 р. (справа № 309/2008/18). Реєстрацію на це нерухоме майно здійснено 27.09.2018 р. під реєстраційним номером 108.

Вважає, що державний реєстратор при реєстрації допоміжної споруди як невід`ємної частини основного об`єкту права власності повинен був відкрити реєстр реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване в АДРЕСА_1 , і за таким самим номером зареєструвати допоміжну споруду. При цьому державна реєстрація права власності на допоміжну споруду була проведена 27.09.2018 р., що є неможливим у силу вимог ст.ст.186,187 ЦК України.

Рішенням Хустського районного суду від 24 березня 2021 р. у задоволенні позову відмовлено.

Указане судове рішення мотивоване безпідставністю заявлених вимог.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на те, що судом зроблено невірні висновки та прийнято помилкове рішення.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-очисні споруди, які є невід`ємною і неподільною частиною мехмийки, повинні перейти у власність позивача як власника об`єкта в цілому;

-суд не дав належної оцінки положенням ст. 186 ЦК України та не взяв до уваги підставу набуття відповідачкою права власності на допоміжні приміщення, оскільки таке право вона могла набути лише як власник основного приміщення.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення стосовно ОСОБА_1 (позивача) та положеннями ст. 130 ч.5 ЦПК України стосовно відповідача ОСОБА_2 . Заява представника останньої - ОСОБА_4 , про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебування на лікарняному є бездоказовою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, із таких мотивів.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хустського районного суду від 16 червня 2017 р. розірвано.

Після розірвання шлюбу та вирішення питання про поділ спільно нажитого майна позивач ОСОБА_1 став власником нежитлової будівлі мехмийки загальною площею 405,3 кв. м,яка розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Хустського районного суду від 13.08.2018 р. ( справа №309/2008/18) за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на очисну споруду (літера Н1) загальною площею 45,9 кв. м, та очисну споруду (літера Н2) загальною площею 137.2 кв. м, які є невід`ємною та приналежною частиною указаної мехмийки.

На підставі цього судового рішення здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 108 від 27.09.2018 р.

У своєму позові ОСОБА_1 як на підставу для припинення права власності відповідача на майно покликається на ст.ст. 365, 186, 187 ЦК України.

Стаття 365 ЦК України передбачає випадки припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 стала одноосібним власником окремого нерухомого майна відповідно до рішення суду вже після розірвання шлюбу, то таке не є спільним майном, а тому ОСОБА_1 , який у цьому випадку не є співвласником майна, не може ініціювати питання про припинення права на частку у спільному майні.

Також як на підставу для задоволення свого позову та припинення права власності на майно позивач покликається на ст. 186 ЦК України, яка регулює питання головної речі та приналежності, і ст. 187 цього Кодексу, яка стосується складових частин речі.

У статті 346 ЦК України наведено вичерпний перелік підстав припинення права власності, зокрема: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та стягнення в дохід держави.

Тобто, така підстава як виникнення права власності на річ, що призначена для обслуговування іншої речі, не включена в перелік підставдля припинення права власності.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не дають підстав для його зміни чи скасування.

Так, твердження апелянта про те, що очисні споруди, які є невід`ємною і неподільною частиною мехмийки, повинні перейти у власність позивача як власника об`єкта в цілому, не заслуговує на увагу, оскільки відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно (очисніспоруди)на підставі чинного рішення Хустського районного суду від 13.08.2018 р. у справі № 309/2008/18, яке ОСОБА_1 не оскаржувалось. Державна реєстрація права власності чи/та дії державного реєстратора щодо цього (спірного) майна також не були та не є предметом оскарження.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки положенням ст. 186 ЦК України та не взяв до уваги підставу набуття відповідачкою права власності на допоміжні приміщення, оскільки таке право вона могла набути лише як власник основного приміщення, колегія суддів відхиляє у зв`язку з наступним.

Підстава набуття відповідачкою права власності на допоміжні приміщення (очисні споруди) не входить до обсягу предмету доказування у справі, яка переглядається, оскільки вже раніше вирішена судом (згадане рішення Хустського районного суду від 13.08.2018 р.), а тому положення ст. 186 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Окрім того, в указаному рішенні, яке має преюдиціальне значення, зазначено про те, що очисна споруда (літера Н1) загальною площею 45,9 кв. м, та очисна споруда (літера Н2) загальною площею 137.2 кв. м є невід`ємною та приналежною частиною мехмийки, тобто з цього приводу спору не вбачається.

Колегія суддів також зауважує, що позивач просить припинити право власності ОСОБА_2 на очисні споруди площею 132 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 , у той час як остання є власником очисних споруд за цією адресою площею 45,9 кв. м, та площею 137.2 кв.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Хустського районного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 01.10.2021 р.

Судді: