ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/1614/20
Провадження №2/477/352/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого у справі судді - Глубоченка С.М.,

за участі секретаря судового засідання - Заїченко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій»

про захист прав споживачів

та визнання кредитних договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просить:

- визнати недійсним договір займу від 26 лютого 2020 року №874211, укладений між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу»;

- визнати недійсним договір займу від 26 лютого 2020 року №L4952813 укладений між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро»,

- зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Українське Бюро Кредитних історій» вилучити із своєї бази всі відомості про вищевказані договори.

В обґрунтування позову позивач вказала, що у липні 2020 року на її телефонний номер почали надходити телефонні дзвінки від товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» та товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» з вимогами погасити прострочену заборгованість, яка утворилася за кредитними договорами, які були укладені від її імені з кожним відповідачем окремо. Позивач зазначила, що дані кредитні договори вона з відповідачами не укладала, повноважень для укладання кредитних договорів від її імені третім особам не надавала. На її запит до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» отримала інформацію, щодо наявності у позивача спірних договорів займу. Оскільки позивач не укладала дані кредитні договори та не надавала письмову згоду на збір, зберігання, використання та поширення інформації відносно таких договорів, а тому вважала, що товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» повинно вилучити із своєї бази інформацію про вищезазначені кредитні договори.

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

19 жовтня 2020 року від відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі за безпідставністю, оскільки товариство з обмеженою відповідальністю є фінансовою установою, яка при наданні фінансових послуг шляхом наданням коштів у позику на умовах кредиту дотримується чинного законодавства України. Указав, що договір про надання фінансового кредиту від 26 лютого 2020 між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» було укладено з додержанням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Вимоги вищезазначеного закону було дотримано, зокрема проведено наступні етапи: пропозиція укласти електронний договір (оферта) була розміщена у мережі інтернет на веб-сайті даного товариства, на якому зареєструвався клієнт та заповнив заявку встановленої форми, в якій надав інформацію про себе (прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, дату народження, паспортні дані, місце реєстрації, номер мобільного телефону), пройшла погодження та перевірку своєї банківської картки, товариством прийнято рішення про видачу кредиту, про що проінформовано клієнта в його особистому кабінеті, після чого в особистому кабінеті укладено кредитний договір, що є доступним для заявника у будь-який час. Договір підписаний з використанням електронного одноразового ідентифікатору, що не суперечить положенням статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивач ОСОБА_1 виконала всі вищезазначені етапи для отримання грошових коштів, її заява була розглянута за даними, які були зазначені в анкеті, в результаті чого, їй товариством з обмеженою відповідальністю було надано кредит в сумі 2500,00 грн. Між товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» та товариством з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» укладено договір доручення від 06 вересня 2018 року №ПБ702/09, відповідно до умов якого товариство з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» уповноважує товариство з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» вчиняти від його імені певні дії, у тому числізабезпечувати здійснення банками-еквайрами платежів клієнтів товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» на користь останнього, а також платежів товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» на користь його клієнтів за допомогою сервісу Platon. Таким чином, всі платіжні операції товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу», у тому чисті перерахування кредитних коштів на рахунки клієнтів, здійснюються товариством з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» за допомогою сервісу Platon. У зв`язку з чим, товариство з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» було направлено запит до товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» щодо надання інформації відносно зарахування кредитних коштів на рахунок позивача, на який надана відповідь, відповідно до якої ОСОБА_1 26 лютого 2020 року на власну банківську карту № НОМЕР_1 , відкриту у акціонерному товаристві «ПУМБ», отримала грошові кошти у розмірі 2500,00 грн, а тому твердження позивача щодо неотримання нею грошових коштів є хибним та не відповідає дійсності (а.с.60-64).

26 жовтня 2020 року від відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовакомпанія«Дінеро» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що немає жодної підстави вважати оспорюваний позивачем догові недійсним. Крім того, представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія«Дінеро» зазначив, що договір від 26 лютого 2020 року №AG6572452 між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовакомпанія«Дінеро» ніколи не укладався. Провівши внутрішню перевірку стосовно укладення зазначеного договору, відповідачем було виявлено факт шахрайства, невідомі особи, скориставшись уразливістю та недосконалістю мобільного зв`язку, зловживаючи довірою позивача, заволоділи персональними даними та отримали кредитні кошти. Після виявлення факту шахрайства, відповідачем була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до Департаменту кіберполіції Національної поліції України разом із зібраними доказами. За такого, вищезазначений договір неможливо визнати недійсним, оскільки між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовакомпанія«Дінеро» не було вчинено правочину (а.с.120-121).

Ухвалами суду від 01 лютого 2021 року та від 09 березня 2021 року в акціонерного товариства «ПУМБ» та акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» витребувано докази.

24 лютого 2021 року від третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що оскільки зобов`язання за договорами, на які посилається позивач в своїй заяві, не виконані належним чином та існує заборгованість, товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» не має правових підстав для вилучення інформації відносно ОСОБА_1 з кредитної історії. Права позивача жодним чином не порушено, через те, що інформація, викладена в історії, є достовірною та такою, яка не підлягає вилученню.

19 липня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Добриня Ярослава Олексійовича надійшла позовна заява в новій редакції, у якій він просить:

- визнати недійсним договір займу від 26 лютого 2020 року №874211, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу»;

- визнати нікчемним договір займу від 26 лютого 2020 року №L4952813 укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро»;

- зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Українське Бюро Кредитних історій» вилучити із своєї бази всі відомості про вище вказані договори.

Обґрунтовуючи позовну заяву в новій редакції представник позивача зазначив, що договір займу від 26 лютого 2020 року №L4952813 укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» є нікчемним, оскільки відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» у своєму відзиві визнав, що такий договір не укладався. Щодо інших вимог залишив обґрунтування за первісною редакцією позову.

У судове засідання 20 жовтня 2021 року позивач не з`явилася, від її представника - адвоката Добриня Я.О. надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача.

Відповідачі товариство з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія«Дінеро», а також третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» в судове засідання 20 жовтня 2021 року своїх представників не направили, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Складання повного рішення судом відкладено до 25 жовтня 2021 року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності досліджені докази, суд установив наступне.

26 лютого 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №/251841, за яким кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит в розмірі 2 500 грн. до 26 березня 2020 року зі сплатою 675,25 процентів річних від суми кредиту, з використанням електронних підписів (а.с.71).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки, вказаної клієнтом.

Невід`ємною частиною цього договору є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства https/www.gofingo.com.ua/.

Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 грудня 2019 року у справі №177/1950/16-ц, враховуючи що в установленому законом порядку, з використанням електронних підписів, здійснено укладення оспорюваного договору, він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаним недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яке надано судам, зазначено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування, тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

При цьому, за змістом частини третьої статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Згідно статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» у своєму відзиві зазначає, що кредитні кошти були переведені 26 лютого 2020 року на власну банківську карту ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкриту в акціонерному товаристві «ПУМБ» (транзакція № НОМЕР_2 ), однак, цей факт не підтвердився.

Згідно листа акціонерного товариства «ПУМБ» від 16 лютого 2021 року в акціонерному товаристві «ПУМБ» на ім`я ОСОБА_1 рахунки не відкривались, а власником банківської картки № НОМЕР_1 є акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» (а.с.179).

Зі змісту листа акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» від 02 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 не є клієнтом банку та не має рахунків в акціонерному товаристві «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» (а.с.205).

Посилання відповідача на те, що саме позивачем було оформлено кредитні договори, оскільки під час здійснення реєстрації на сайтах відповідачів з метою отримання кредитних коштів ним були внесені відомості, які можуть бути відомі лише особі, яка такі відомості вносить, суд уважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що саме позивачем вносилися дані та кошти були отримані на картку позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання недійсним договору займу від 26 лютого 2020 року №874211, укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на приписи частини першої статті 4 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро вилучає з кредитної історії інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними.

Отже, визнання недійсним договору займу від 26 лютого 2020 року №874211, укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» тягне за собою обов`язок товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучення зі своєї бази інформації про зазначений договір, з огляду на що, позовна вимога щодо зобов`язання в судовому порядку товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити зі своєї бази відомостей про договору займу від 26 лютого 2020 року №874211 є передчасною та задоволенню не підлягає.

У своєму відзиві відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» зазначає, що жодні договори із позивачем не укладалися. Також відповідач зазначив, що провівши внутрішню перевірку стосовно укладення зазначеного у позовній заяві договору, було виявлено факт шахрайства, яке полягало в тому, що невідомі особи, скориставшись уразливістю та недосконалістю мобільного зв`язку, зловживаючи довірою позивача, заволоділи персональними даними та отримали кредитні кошти, у зв`язку з чим відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» звернувся до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до положень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року у цивільній справі №145/2047/16-ц дійшла правового висновку, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак, сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ІІК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

У разі якщо сторони згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, зважаючи на те, що позивач зазначає, що не укладала жодних кредитних договорів з відповідачем товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», що у свою чергу відповідач визнає у відзиві, то кредитний договір від 26 лютого 2020 року №L4952813 на суму 4 200,00 грн є нікчемним.

Разом з цим, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №387/970/17.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 червня 2020 року у цивільній справі №145/2047/16-ц, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним (пункти 7.21-7.22, 7.34).

Відповідно до статі 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

На переконання суду, спосіб захисту порушеного права має бути ефективним з метою забезпечення реального відновлення порушеного права.

Як установлено в судовому засіданні,кредитний договір від 26 лютого 2020 року №L4952813 є нікчемним.

Суд уважає, що ефективним способом захисту порушеного права у цій частині позову є зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Бюро Кредитних історій» вилучити зі своєї бази всі відомості про кредитний договір від 26 лютого 2020 року №L4952813.

Ураховуючи зазначене, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору, то у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн.

Оскільки у задоволенні позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» відмовлено, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 258-259, 263-265ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір займу від 26 лютого 2020 року №874211, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу».

У визнані договору займу від 26 лютого 2020 року №L4952813, укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», нікчемним відмовити.

Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити зі своєї бази відомості про договір займу від 26 лютого 2020 року №L4952813, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро».

У зобов`язанні товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити зі своєї бази відомості про договір займу від 26 лютого 2020 року №874211, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу», відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ;

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Гуфінгоу», 04071, м. Київ, вул. Хорива, 1А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - 42059219;

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», 03035, м. Київ, вул. Сурикова, 3А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - 41350844;

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - 33546706.

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО

Повне рішення складено

25 жовтня 2021 року.