Справа № 357/7428/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 жовтня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Бараєва А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних за невиконання грошового зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з повною заявою до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних за невиконання грошового зобов`язання, мотивуючи наступним.

23 лютого 2016 року у справі № 357/1384/15-ц Білоцерківським міськрайонним судом Київської області постановлений вирок у кримінальному провадженні №0000375, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України, та призначено йому покарання за ст. 367 ч. 2 КК України у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі з позбавленням на 3 /три/ роки права обіймати посади в державних реєстраційних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, та зі штрафом в дохід держави у розмірі 700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 11 900 гривень. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи, згідно з розпорядженням Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 135-к від 24.06.2007 року, на посаді державного реєстратора - начальника відділу державної реєстрації Білоцерківської міської ради Київської області, являючись службовою особою, якій було присвоєно 9-й ранг державного службовця в межах п`ятої категорії, маючи відповідні посадові повноваження щодо здійснення на постійній основі організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій, керуючись у своїй діяльності Конституцією України. Законами України, зокрема, Законами України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» та «Про господарські товариства», посадовою інструкцією начальника відділу державної реєстрації Білоцерківської міської ради Київської області, якою на нього покладено, серед інших, обов`язки по проведенню державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; проведенню державної реєстрації змін до установчих документів юридичних осіб та державної реєстрації змін імені або місця проживання фізичних осіб - підприємців; проведенню державної реєстрації припинення юридичних осіб та державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичними особами - підприємцями, маючи відповідну займаній посаді освіту, теоретичні знання, практичні навики і досвід роботи, володіючи достатньою кількістю робочого часу, тобто маючи реальну можливість належним чином виконувати покладені на нього обов`язки та повноваження, неналежно виконував свої службові обв`язки через несумлінне ставлення до них і 13 лютого 2013 року без достатніх підстав, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», вніс до «Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» зміни до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» (надалі - ТОВ «Агроком») та зареєстрував зміни в складі учасників зазначеного Товариства, що потягло тяжкі наслідки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України - без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу захисника Лещенка Андрія Віталійовича залишено без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

На виконання вироку суду було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Так, старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксаною Анатоліївною розглянуто заяву стягувана про примусове виконання виконавчого листа № 1-кп/357/16/16, виданого 07.07.2016 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 150 000 грн. та відкрито виконавче провадження № 55284348.

Станом на дату подання цього позову борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 122 487,36 грн., що підтверджується інформацією, наданою органом ДВС.

Відповідно, у ОСОБА_1 виникає право на стягнення з ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37 040,07 грн., з яких: інфляційні збитки - 26 016,24 грн., сума відсотків за користування грошовими коштами - 11 023,83 грн. у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року у справі № 357/1384/15-ц та судові витрати у справі покласти на відповідача ( а. с. 1-6 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 41 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

08 липня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 45 ).

06 серпня 2021 року за вх. № 37090 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 46 ).

Згідно відомостей вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Згідно наказу № 47 від 15.07.2021 року, головуючи суддя по даній справі перебував у щорічній відпустці з 09.08.2021 року по 10.09.2021 року ( а. с. 50 ).

Відомості з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача були передані та отримані суддею 13 вересня 2021 року ( перший день виходу з відпустки ).

Ухвалою судді від 15 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних за невиконання грошового зобов`язання. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 10 годину 00 хвилин 22 жовтня 2021 року ( а. с. 51-52 ).

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

В судове засідання позивач не з`явився, 22.10.2021 року за вх. № 49126 судом отримано від представника позивача - адвоката Солдаткіна О.С. заяву, в якій просив справу розглядати без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити. Також просив стягнути судові витрати у розмірі 908 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, 20.10.2021 року за вх. № 48011 судом отримано заяву, в якій останній просив розгляд справи провести без його участі. Позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

23 лютого 2016 року у справі № 357/1384/15-ц Білоцерківським міськрайонним судом Київської області постановлений вирок у кримінальному провадженні №0000375, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України, та призначено йому покарання за ст. 367 ч. 2 КК України у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі з позбавленням на 3 /три/ роки права обіймати посади в державних реєстраційних органах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, та зі штрафом в дохід держави у розмірі 700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 11 900 гривень. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди ( а. с. 8-18 ).

Зазначеним судовим рішення встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи, згідно з розпорядженням Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 135-к від 24.06.2007 року, на посаді державного реєстратора - начальника відділу державної реєстрації Білоцерківської міської ради Київської області, являючись службовою особою, якій було присвоєно 9-й ранг державного службовця в межах п`ятої категорії, маючи відповідні посадові повноваження щодо здійснення на постійній основі організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій, керуючись у своїй діяльності Конституцією України. Законами України, зокрема, Законами України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» та «Про господарські товариства», посадовою інструкцією начальника відділу державної реєстрації Білоцерківської міської ради Київської області, якою на нього покладено, серед інших, обов`язки по проведенню державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; проведенню державної реєстрації змін до установчих документів юридичних осіб та державної реєстрації змін імені або місця проживання фізичних осіб - підприємців; проведенню державної реєстрації припинення юридичних осіб та державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичними особами - підприємцями, маючи відповідну займаній посаді освіту, теоретичні знання, практичні навики і досвід роботи, володіючи достатньою кількістю робочого часу, тобто маючи реальну можливість належним чином виконувати покладені на нього обов`язки та повноваження, неналежно виконував свої службові обв`язки через несумлінне ставлення до них і 13 лютого 2013 року без достатніх підстав, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», вніс до «Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» зміни до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» та зареєстрував зміни в складі учасників зазначеного Товариства, що потягло тяжкі наслідки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 367 КК України - без змін ( а. с. 19-26 ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу захисника Лещенка Андрія Віталійовича залишено без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2016 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін ( а. с. 27-30 ).

Отже, вирок у кримінальному провадженні №0000375 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року у справі № 357/1384/15-ц, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України набрав законної сили.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На виконання вироку суду, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди ( а. с. 31-32 ).

Старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксаною Анатоліївною розглянуто заяву стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 1-кп/357/16/16, виданого 07.07.2016 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 150 000 грн. та відкрито виконавче провадження № 55284348, про що свідчить відповідна постанова про відкриття виконавчого провадження від 01.12.2017 року ( а. с. 34 ).

Встановлено, що станом на дату подання даного позову, борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 122 487,36 грн., що підтверджується інформацією, наданою органом ДВС ( а. с. 35-36, 37-38 ).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошує на тому, оскільки відповідач ухиляється від виконання вироку суду та не сплачує на його користь кошти на відшкодування моральної шкоди, позивач вважає за необхідне звернутися до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати

гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс 14, з якою погодилась Велика

Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс 18).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15.

Вказаної правової позиції також дотримується і КЦС ВС (постанова від 14 серпня 2019 року у справі № 373/1062/16-ц).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим порушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тому, суд погоджується з вимогами позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних, а також з наявним в матеріалах справи розрахунком та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% у сумі 11 023,83 гривень ( період з 28.05.2018 року по 27.05.2021 року ).

Стосовно стягнення з відповідача інфляційних витрат, то суд приходить до наступного.

Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі N 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19).

Оскільки відповідач винен позивачу грошові кошти в гривнях, то суд погоджується з вимогами позивача в частині стягнення з відповідача інфляційні збитки у розмірі 26016,24 гривень, а також з наявним в матеріалах справи розрахунком.

З боку відповідача не надано до суду відзиву на позовну заяву, а також доказів в спростування доводів позивача, а також суми, яку просить стягнути позивач.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Навпаки, звертаючись 20.10.2021 року до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги позивача в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання є такими, що підлягають задоволення, оскільки є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час розгляду даної цивільної справи.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач ОСОБА_1 зазначав в ній, що оплата послуг на правничу допомогу адвоката, на момент подачі позову становить 10 000 гривень.

Звертаючись до суду з заявою 22.10.2021 року, представника позивача - адвокат Солдаткін О.С. просив справу розглядати без участі позивача та його представника та окрім підтримання позовних вимог просив стягнути судові витрати у розмірі 908 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Частиною 3 статті 131 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

В матеріалах справи міститься Ордер серії КС № 578849 від 22.10.2021 року, з якого вбачається, що адвокат Солдаткін О.С. є представником ОСОБА_1 в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області, інших документів ( договору тощо ) не надано.

З боку позивача та його представника не було надано належних доказів понесення таких витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищезазначені позиції, викладені в постановах Верховного Суду, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень є такими, що не підлягають задоволенню, так як з боку позивача та його представника, понесення таких витрат жодним чином документально не підтверджено та відповідно не надано суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України "Про судовий збір").

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією ( а. с. 7 ).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 гривень, понесення яких документально підтверджено.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 99, 509, 524, 526, 530, 533, 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 89, 131, 137, 141, 187, 211, 247, 263-265, 273, 274, 353, 354, 355 ЦПК України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", Законом України "Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних за невиконання грошового зобов`язання, - задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , 3% річних в сумі 11 023,83 гривень, інфляційні збитки в розмірі 26 016,24 гривень та судові витрати в сумі 908 гривень, загалом 37 948,07 гривень ( тридцять сім тисяч дев`ятсот сорок вісім гривень сім копійок ).

В частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2021 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов