Справа № 125/624/21
Провадження № 22-ц/801/2118/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Салдан Ю. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 рокуСправа № 125/624/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

за участі секретаря Француз М. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області про закриття провадження у справі, постановлену у цій справі 11 серпня 2021 року в м. Бар суддею цього суду Салдан Ю. О.,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за законом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 47 років померла її мати ОСОБА_3 , що постійно проживала по АДРЕСА_1 , після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з погосподарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_2 , і земельної ділянки площею 2,0 га. Окрім позивача спадкоємцем першої черги за законом також є її батько - відповідач у справі, який прийняв спадщину як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивач зазначає, що вказаний будинок мати придбала для неї та мала намір їй його подарувати, як і земельну ділянку. На момент звернення до суду позивач фактично проживає в спадковому будинку і користується земельною ділянкою, проте не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спадкоємцем першої черги є її батько, який прийняв спадщину. Водночас, нотаріусом не може бути прийнята відмова батька від спадщини, оскільки пропущено шестимісячний строк для прийняття такої відмови.

27 березня 2021 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане спадкове майно.

Пославшись на викладене ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на спадкове майно за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :02:003:0071, після смерті її матері ОСОБА_3

14 травня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про визнання позовних вимог (а. с. 54), проте ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 11 червня 2021 року відмовлено у прийнятті визнання позову (а. с. 66-67).

07 липня 2021 року сторони подали заяву про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, проте ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 07 липня 2021 року відмовлено у затвердженні мирової угоди, оскільки вона суперечить нормам законодавства, зокрема щодо сплати податків і обов`язкових платежів.

09 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції письмові пояснення щодо позову, в яких навела додаткові обґрунтування законності позовних вимог, а саме зазначила, що вона має інвалідність першої групи з дитинства, тому звільнена від сплати податку на спадкове майно, водночас їй важко приїхати в державну нотаріальну контору у м. Вінницю, а вартість послуг приватного нотаріуса Барського нотаріального округу є надміру висока. Крім того, спадкодавець та відповідач на праві спільної сумісної власності подружжя мали два житлових будинки, отже позивач має право на частку в обох цих будинках, проте просить суд визнати за нею право власності на один з них.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Не погодившись із вказаною ухвалою про закриття провадження у справі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати, увалити нове судове рішення, яким затвердити мирову угоду.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначив, що оскаржувану позивачем ухвалу вважає такою, що порушує права та законні інтереси позивача, а тому просить її скасувати, увалити нове судове рішення, яким затвердити мирову угоду.

За приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково

Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (ч. 1 ст. 360 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 178 ЦПК України визначено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Наведеними вище вимогами цивільного процесуального закону не передбачено можливості учасника справи оскаржувати судове рішення шляхом подання відзиву на апеляційну скаргу, отже вимоги відповідача про скасування ухвали Барського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційним судом не розглядаються.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на таке.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що дійсною причиною звернення до суду стало бажання сторін перерозподілити частки у спадковому майні після закінчення законодавчо встановленого строку для відмови від спадщини, а під час судового розгляду не встановлено жодних суперечностей чи наявності конфлікту між сторонами з приводу розподілу майна, тому юридичний спір між сторонами відсутній, отже на ці правовідносини сторін юрисдикція суду не поширюється.

Із такими висновками суду не можна погодитись з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до положень статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Згідно з частиною 1 статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05 березня 1996 року батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 12).

12 серпня 2013 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, кадастровий номер :02:003:0071, площею 2 га, розташовану на території Антонівської сільської ради Барського району Вінницької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16373667 від 20 січня 2014 року та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 28 лютого 2020 року (а. с. 20, 16).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16139920 від 15 січня 2014 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 47,6 кв. м., розташованого по АДРЕСА_2 (а. с. 15).

04 жовтня 2014 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб зі ОСОБА_5 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14).

26 березня 2021 року Антонівським старостинським округом Барської міської ради Вінницької області видано довідку № 39 про те, що після смерті ОСОБА_3 спадщину шляхом спільної реєстрації та проживання в АДРЕСА_1 прийняли особи: чоловік - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_1 (а. с. 7).

27 березня 2021 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Мельником О. М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 21/02-31, а саме відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :02:003:0071, оскільки ними не доведено факт належності правовстановлюючих документів щодо належності вказаного майна спадкодавцеві, а між спадкоємцями є спір щодо розподілу спадкового майна (а. с. 25-26).

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 12 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У пункті 2 частини першої статті 255 ЦПК України зазначено, що суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2020 року в справі № 522/8782/16-ц зазначено, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів настання обставин у зв`язку з якими між сторонами не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання, враховуючи висновки Верховного Суду, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність предмету спору на час пред`явлення позову та, як наслідок, закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

За таких обставин, враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали про закриття провадження у справі, тому ця ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням матеріалів вказаної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги про постановлення ухвали про затвердження мирової угоди апеляційним судом не розглядаються, оскільки за приписами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, проте в оскаржуваній позивачем ухвалі Барського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року питання про відмову у затвердженні мирової угоди не вирішувалось, до суду апеляційної інстанції заява про укладення мирової угоди не подавалась.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 379, 382 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2021 року скасувати, матеріали вказаної справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 05 жовтня 2021 року.