ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1469/20Головуючий у 1-й інстанції Запорожець Л.М.
Провадження № 22-ц/817/1008/21 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Гірський Б. О., Дикун С. І.,

та сторін ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 адвоката Кривої І.І., представника ОСОБА_4 адвоката Манорик Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 608/1469/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 липня 2021 року, ухваленого суддею Запорожець Л.М., повний текст рішення виготовлено 23 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Служби у справах дітей Чортківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Служби у справах дітей Чортківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

06 листопада 2020 року позивачі подали заяву про зміну предмету позову та просили визнати тільки ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є спільними власниками спірної квартири, у якій окрім них, зареєстровані ще колишня дружина ОСОБА_4 співвласника квартири ОСОБА_2 та їх сини: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, відповідачі, фактично понад три роки в зазначеному приміщені не проживають. У зв`язку з цим, у позивачів виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. За таких обставин, іншого способу захисту порушеного права власників, як звернутися до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, у позивачів немає.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 липня 2021 року у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Служби у справах дітей Чортківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_5 просять скасувати рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 липня 2021 року та винести нове рішення, яким зміненні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянти зазначили, що 03 листопада 2017 року згідно рішення Чортківського районного суду по справі №608/1204/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Тобто, відповідачка, ОСОБА_4 відносно позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не була членом сім`ї, а відносно ОСОБА_2 втратила статус члена сім`ї в результаті розірвання шлюбу, за ініціативою самої відповідачки.

Згідно рішення суду про розірвання шлюбу ОСОБА_10 стверджувала, що протягом останнього року з відповідачем (тут - ОСОБА_11 ) не проживають, спільного господарства не ведуть, однієї сім`єю не проживають, вона з дітьми переїхала та проживає в іншій квартирі. Отже, станом на 03 листопада 2017 року (винесення рішення суду про розірвання шлюбу) ОСОБА_10 сама підтверджує, що між нею та ОСОБА_12 сім`ї немає. Доказів того, що вона змушена без своєї волі покинути місце проживання на адресою АДРЕСА_2 немає.

Крім того, під час судового розгляду справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням самою відповідачкою не заперечується факт того, що вона проживає з дітьми в АДРЕСА_3 . Тобто, позивачка добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується, не сплачує квартирну плату за комунальні послуги, не отримує кореспонденцію, особистих речей її в спірній квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться.

ОСОБА_4 не надано жодних доказів того, що вона з 2017 року будь яким чином виявляла інтерес до квартири, яка належить позивачам, відповідачка ніколи там не з`являлася, доказів того, що там залишилися її речі не надавала, поліцію щодо перешкод у перебуванні в житлі не викликала.

Суд в мотивувальній частині рішення для обґрунтування винесеного рішення посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17. Однак, за результатом розгляду даної справи визнано припиненим право відповідача на користування житловим будинком. Крім того, судом у вказаній справі розглядалося питання про визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Тобто, спір у наведеній справі та справі, що розглядається, вочевидь відрізняється як за предметом доказування, так і за правовим регулюванням.

Під час розгляду справи в суді за клопотанням сторони позивача були допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Однак, в рішенні суду про допит вказаних свідків та обставини, які були ними повідомлені не вказані. Також, у рішенні суду не зазначено, що показання вказаних свідків, як доказ по справі, відхилений судом.

Представник ОСОБА_4 адвокат Манорик Г.Г. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 у якому зазначила, що позивачами так і не було доведено те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_4 та малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (згодом вимога щодо дітей була позивачами виключена), за адресою своєї реєстрації по АДРЕСА_2 , якимось чином створює клопоти позивачам в оплаті комунальних платежів (ними не зазначено в чому саме є розбіжність в оплаті комунальних платежів), а також не доведено яким чином реєстрація відповідача обмежує права власників квартири на володіння, користування і розпорядження своїм майном. Житло в якому проживають відповідач та діти є тимчасовим та орендується, а постійного місця проживання у неї та дітей немає.

Також апелянтами вказано у своїй скарзі, про те, що відповідач втратила інтерес до спірного житла, додавши три акти не проживання датовані однією датою 18 червня 2020 року.

Судом першої інстанції вірно було враховано, що відповідачка не втратила інтересу до спірного житла, оскільки там знаходиться їх спільне із ОСОБА_2 майно та її особисті речі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , та представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_1 пояснила, що у даній квартирі вона та її син ОСОБА_15 (колишній чоловік відповідачки) не проживають. Вирішення спору їй необхідне для того, щоб відповідачка, будучи зареєстрованою в спірній квартирі не мала доступу до неї в майбутньому, так як в ній проживає її син ОСОБА_16 разом із членами сім`ї чотири особи.

Представник ОСОБА_4 адвокат Манорик Г.Г. апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, так як відповідачка разом із синами не має житла належного на праві власності, проживаючи на орендованій квартирі. В спірній квартирі не проживає з поважних причин.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 січня 1995 року, квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.12).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 27 вересня 2018 року приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєвою Л.І., 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_17 , як спадкове майно за законом належить ОСОБА_1 . (а.с.13).

Згідно витягу з будинкової книги у квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , з 28 червня 1994 року; ОСОБА_18 , дружина ОСОБА_3 , з 03 березня 2004 року; ОСОБА_19 , дочка позивача ОСОБА_3 , з 15 листопада 2005 року; ОСОБА_2 , син позивача ОСОБА_3 , з 09 липня 2010 року; ОСОБА_11 , з 28 червня 1994 року; ОСОБА_10 , з 05 квітня 2013 року; ОСОБА_8 , син ОСОБА_20 , з 27 серпня 2008 року; ОСОБА_9 , син ОСОБА_20 , з 17 червня 2014 року (а.с. 15-17).

Згідно рішення Чортківського районного суду від 03 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, розірвано шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . Після розірвання шлюбу дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишено проживати з матір`ю (а.с.18).

Актами про встановлення факту не проживання, складеними 18 червня 2020 року, комісією в складі депутата Чортківської сільської ради та в присутності сусідів встановлено, що ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по місцю прописки не проживають, комунальними послугами не користуються, особистих речей та іншого майна в будинку не утримують з 2016 року (а.с. 19- 21).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд правильно взяв, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Із позовної заяви вбачається, що підставою визнання ОСОБА_4 є те, що у позивачів виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг.

Однак, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження цих аргументів.

Крім того, в апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що в спірній квартирі не проживає вона та син ОСОБА_15 , а проживає тільки сім`я сина ОСОБА_16 .

У матеріалах справи відсутні докази щодо наявності на праві приватної власності житла у ОСОБА_4

ОСОБА_1 не заперечує факту проживання відповідачки ОСОБА_4 разом із синами на орендованій квартирі, а також і те, що із колишньою невісткою та її сином ОСОБА_15 склались неприязні відносини, що й привело до розірвання між ними шлюбу.

Відповідно до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4 є колишньою дружиною ОСОБА_2 та з поважних причин разом з синами не проживає у спірному помешканні, оскільки змушена була переїхати до іншого місця: із-за неприязних відносин із ОСОБА_2 .

Апелянтами не надано до суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 добровільно залишили спірне житлове приміщення, в ньому не проживає без поважних причин більше встановленого законом строку, має в наявності інше житло.

Крім того, матеріалами справи доведено і не заперечується ОСОБА_1 , що по рішенню суду від 03.11.2017 року дітей відповідачки залишено проживати разом із матір`ю у спірній квартирі.

Враховуючи норми статті 29 ЦК України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що місцем проживання дітей, які не досягли десяти років є місце проживання їх батьків.

ОСОБА_4 не втрачала інтересу до спірного житла, оскільки там зареєстровані її діти, знаходяться речі придбані за час спільного проживання із колишнім чоловіком, особисті речі.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 року, справа Мак -Кенн проти Сполученого Королівства).

Також не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що відповідачка разом із синами втратила інтерес до спірного житла, додавши три акти про встановлення факту їх не проживання, суд першої інстанції підставно не взяв до уваги, оскільки вони датовані однією датою 18 червня 2020 року і спростовані іншими доказами.

Судом встановлено, що відповідачка із синами проживає в орендованому приміщені по АДРЕСА_3 , власного житла не має та не втрачала свідомого інтересу до оспорюваного житла. В апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтвердила факту приходу внуків у дане житло. Отже, оскільки діти є малолітніми, то вони приходять із матір`ю.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_4 має змогу прописатись у своїх батьків у селі, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що її батьки мають на праві власності житло.

Отже, суд першої інстанції врахувавши всі обставини справи, правильно прийшов до висновку, що ОСОБА_4 разом із синами не проживає в спірному житловому приміщені з поважних причин, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог позивачам.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на заявників в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплати судового збору за розгляд справи в апеляційні інстанції покласти на заявників в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: Б.О. Гірський

С.І. Дикун